Справа № 369/8826/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/6677/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 20.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» до ОСОБА_4 про визнання нікчемного правочину недійсним,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У вересні 2016 року позивач ПАТ «ОСОБА_2 національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_3 звернувся з вищенаведеним позовом, який обґрунтовував тим, що 12 листопада 2012 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу за умовами якого банк прийняв від відповідача грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., зі сплатою 24 % річних, терміном враховуючі додаткові угоди по 05 березня 2016 року. Договором було передбачено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою в розмірі 2 % річних. Договором від 15 травня 2015 року про внесення змін №1 договору банківського вкладу від 12 листопада 2012 року банк прийняв на себе зобовязання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Позивач вважає, що в силу п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір від 15 травня 2015 року є нікчемним, оскільки банк відмовився від власних майнових вимог, а тому ОСОБА_4 неправомірно користується грошовими коштами в розмірі 39 225,67 грн., які отримав за вказаним правочином. У добровільному порядку ОСОБА_4 кошти не повертає та в цілому заперечує нікчемність правочину.

Просив визнати нікчемний Договір про внесення змін №1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-06 від 12 листопада 2012 року, укладеного ПАТ «БНК» та ОСОБА_4 - недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права та просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути судові витрати з відповідача.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Місцевим судом встановлено, що 12 листопада 2012 року ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 (Вкладник) уклали договір №111206-ДР-06 банківського вкладу «Стандартний» строком на 2 місяці в національній валюті (без капіталізації процентів).

В силу п. 2.1 договору, банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. Депозит розміщується з 12 листопада 2012 року по 12 січня 2013 року (п. 2.2). Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 24 % річних (п. 2.3). У випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (п. 3.7). Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику (п. 3.8).

03 грудня 2012 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін №3, яким змінено номер рахунку.

18 лютого 2014 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 до договору, якою погодили, що депозит розміщується з 12 листопада 2012 року по 28 лютого 2015 року, банк сплачує вкладнику проценту ставку за користування депозитом в розмірі 17% річних.

20 лютого 2015 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору №111206-ДР-06 банківського вкладу «Стандартний» від 12 листопада 2012 року. Даним договором сторони визначили, що депозит розміщується з 12 листопада 2012 року по 05 березня 2016 року зі сплатою банком процентної ставки за користування депозитом в розмірі 22,00% річних.

15 травня 2015 року ОСОБА_2 та відповідач уклали договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-06 від 12 листопада 2012 року, відкритий в гривня (щомісячна виплата відсотків), відповідно до якого сторони вирішили та встановили викласти п. 3.7 договору в наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

15 травня 2015 року відповідач звернувся до банку з заявою про дострокове розірвання депозитного договору №111206-ДР-06 від 12 листопада 2012 року в грн. та просив виплатити суму депозиту та нараховані відсотки.

На підставі постанови Правління ОСОБА_2 банку України № 358 від 05.06.2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «БАНК ОСОБА_2 кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації Публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_2 кредит», згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації. Постановою Правління ОСОБА_2 Банку України від 28.08.2015 р. № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «ОСОБА_2 кредит».

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28.08.2015 р. та на виконання Постанови Правління ОСОБА_2 Банку України від 28.08.2015 р. № 563, розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_3.

Таким чином, місцевий суд правильно встановив, що рішення про віднесення ПАТ «ОСОБА_2 кредит» до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації Банку прийняте після укладення спірного договору.

27 листопада 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 надіслав на адресу ОСОБА_5 лист, відповідно до якого, посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначив про нікчемність укладеного договору про внесення змін до депозитного договору №111206-ДР-06 від 12 листопада 2012 року, що потягло необґрунтовану виплату грошових коштів у розмірі 39 225,67 грн., які підлягають поверненню банку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог не доведені, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Так, посилання позивача на норми статті 38 Закону України ««Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» для визначення укладеного між сторонами додаткового договору нікчемним є некоректним, оскільки зазначена норма лише наділяє Уповноважену особу правом перевірки на предмет виявлення серед договорів нікчемних.

Однак, таке право не є абсолютним виходячи зі змісту вказаної норми, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину.

Одного лише твердження, що ОСОБА_2 та Вкладник розуміли негативне становище Банку при укладанні договору про внесення змін №1, що підтверджує нікчемність правочину, не достатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу та всіх його умов.

Доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_2 за умовам додаткової угоди №1 від 15.05.2015 відмовився від власних майнових вимог є хибними, оскільки фактично сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін. Крім того, проценти за депозитним вкладом є винагородою вкладника за користування його коштами банком за своєю правовою природою. Тобто, збільшуючи чи зменшуючи проценти за депозитним договором сторони на свій розсуд визначали винагороду вкладнику, а не зменшували майнові вимоги.

Виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Всупереч вимогам статті 60 ЦПК України позивач не надав доказів, які могли б спростувати висновки суду.

Так, доводи апеляційної скарги, що місцевий суд зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, колегія суддів до уваги взяти не може, оскільки судом першої інстанції фактичні обставини з'ясовані повно та всебічно і висновки суду відповідають встановленим фактам.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження, тому не можуть бути визнані обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не містять в собі правових підстав для висновку про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України.

Судом першої інстанції правильно встановлені факти, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та докази, якими вони підтверджуються, правовідносини та норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини і ухвалено рішення по справі на підставі доказів, наданих сторонами в порядку правил ст.ст. 11, 60, 212 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при розгляді справи вимоги матеріального і процесуального права судом першої інстанції додержано, підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: