Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, про стягнення грошових сум на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 1 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 лютого 2013 року з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» стягнуто на його користь 1 345 грн завданої каліцтвом шкоди, щомісячно і безстроково, починаючи з 1 лютого 2013 року. Відшкодування шкоди у менших розмірах стягувалося і раніше.

Постановою господарського суду м. Києва від 18 грудня 2013 року ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» визнано банкрутом і виплата відшкодування припинилася з моменту визнання боржника банкрутом. Відшкодування йому не виплачувались з 18 грудня 2013 року до цього часу. Вважаючи, що подальша виплата відшкодування повинна бути виплачуватись державою, з урахуванням уточнень позивач просив зобов'язати виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми виплати відшкодування 1 345 грн, щомісячно і безстроково, починаючи з 18 грудня 2013 року. У подальшому позивач збільшив суму відшкодування, надавши відповідний розрахунок з врахуванням інфляції, просив призначити до виплати з 1 квітня 2015 року 2 143 грн 50 коп., визначити заборгованість по виплаті відшкодування за період з 1 квітня 2014 року до 1 квітня 2015 року в розмірі 25 255 грн 60 коп.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 1 грудня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено

Рішення апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2016 року рішення районного суду змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивач не був застрахованою особою у розумінні п. 3 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», за нього не сплачувалися внески до Фонду державного страхування, тому Фонд та його органи на місцях не несуть цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди позивачу.

Змінюючи рішення районного суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої ОСОБА_4 з вини працівника ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» було завдано тяжких тілесних ушкоджень, у розумінні положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 13 березня 2015 року та раніше діючих редакцій цього закону, не є страховим випадком, а позивач під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди не був застрахованою особою.

При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Фонд соціального страхування України в особі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в особі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, у т.ч. його місцеві відділення, не виступають платником присуджених за рішенням суду грошових платежів у разі непроведення капіталізації коштів під час ліквідації підприємства-банкрута, платника цих грошових сум, та їх перерахунку до цього Фонду.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Отже, рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим й підстав для його скасування немає.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 1 грудня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик