АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

25 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Шкоріної О.І., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача в серпні 2013 року. Посилаючись на те, що у порушення умов укладеного сторонами кредитного договору, відповідач не сплачує кредит і в нього виникла заборгованість у розмірі 2 656 591,69 грн., просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на передану в іпотеку на забезпечення виконання кредитного договору квартиру належну позичальнику на праві власності.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2014 року даний позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 656 591,69 грн. за кредитним договором № 223375372 від 16.05.2008 року, що укладений між АТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 звернуто стягнення на нерухоме майно на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_4

Визначено початкову ціну реалізації квартири, не нижче за звичайні ціни на даний вид майна, на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в розмірі 3441,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, помилковість висновків суду. Вважає, що розрахунок заборгованості є неправильним, її чоловік сплатив вже значні кошти за кредитним договором, що судом безпідставно не ураховано, а квартира на яку звернуто стягнення є спільною власністю подружжя, в ній проживають та зареєстровані неповнолітні діти, іншого житла їх сім'я не має. Суд невмотивовано не залучив до участі у справі управління у справах дітей.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмову у задоволенні даного позову.

Ухвалою ВССУ від 07.10.2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2015 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

ОСОБА_4 та його представник за договором про надання правової допомоги ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу задовольнити .

Представник Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» двічі у судові засідання не з'явився. З огляду на положення ч. 5 ст.74,ч.5 ст.76, ч.2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала його повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні суд виходив з того, що невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором є підставою для задоволення вимог позивача за рахунок предмета іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду і вважає їх правильними.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 16.05.2008 року між сторонами укладений кредитний договір № 223375372, відповідно до умов якого, позивач зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит за програмою кредитування житла на вторинному ринку в розмірі 230 000,00 дол. США, терміном на 240 місяців з 16.05.2008 року до 16.05.2028 року, з процентною ставкою за користування кредитом 13% річних. А останній зобов'язався використувати кредит за його цільовим призначенням та повернути суму кредиту, проценти за користуванням кредитом, комісійні виплати відповідно до графіку повернення. (а.с.11 - 24).

Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав відповідачеві кредит у розмірі визначеному в договорі.

На забезпечення виконання зобов'язання відповідачем по кредитному договору, сторонами 16.05.2008 року укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав позивачу в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

У п.3.1 Іпотечного договору ОСОБА_4 засвідчив та гарантував, що на момент укладання цього договору він є єдиним законним власником предмету іпотеки і має необмежене право розпоряджатися та відчужувати предмет іпотеки на власний розсуд та що цей договір укладається та підписується ним за згодою його дружини ОСОБА_1, що підтверджується відповідною заявою, яка знаходиться у справі нотаріуса.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України позичальник узятих на себе зобов'язань за укладеним з банком кредитним договором не виконав внаслідок чого станом на 22.11.2012 року у нього виникла заборгованість у розмірі 332 364,78 доларів США, що по курсу НБУ складає 2 656 591,69 грн., з яких: заборгованість по кредиту 238 428,37 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 905 757,96 грн., по процентам 31 658,05 дол. США, що за курсом НБУ складає 253 042,79 грн., пеня за прострочення сплати кредиту та процентів в розмірі 62 278,36 дол. США, що за курсом НБУ складає 497 790,93 грн.

Відповідач на неправильність поданого позивачем розрахунку заборгованості не позивався і свого розрахунку не надав, тому суд першої інстанції підставно прийняв до уваги розрахунок заборгованості поданий позивачем.

Доказів, які б спростовували визначений судом розмір заборгованості відповідача перед позивачем матеріали справи не містять, не подано таких ОСОБА_1 й до суду апеляційної інстанції.

Виходячи з того, що ОСОБА_4 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, позивач мав право на пред'явлення позову про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки і доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Пунктом 8.1 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Саме вищезазначеними нормами закону та положеннями договору іпотеки керувався суд першої інстанції, задовольняючи вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів.

У п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-82цс12.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей.

Судом достовірно встановлено, що на час укладення кредитного та іпотечного договорів, неповнолітні діти не були зареєстровані у квартирі переданої відповідачем в іпотеку та не є співвласниками цієї квартири, а тому попередній дозвіл Органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору не був потрібним (Правова позиція ВСУ від 10.02.2016 року,висловлена при розгляді справи № 6-3005цс15).

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги стосовно реєстрації та проживання в іпотечній квартирі неповнолітніх дітей в якості підстави для скасування судового рішення.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з пунктом 1 цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону.

Така правова позиція викладена у постановах ВСУ від 27.05.2015 у справі №6-57цс15 ,від 20 січня 2016 року в справі № 6-482 цс 15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 314-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/11488/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/409/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.