Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/1942/15-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.

секретаря судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони спільно придбали: автомобіль марки «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль марки «Renault Magnum» 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3. 29.06.2015 року відповідач повідомив, що не хоче з нею проживати, так як у нього є інша жінка. Не дивлячись на те, що вищевказані транспортні засоби є спільним сумісним майном, відповідач забрав їх собі. Враховуючи вищевикладене, просила розділити майно, яке є їх спільною сумісною власністю, наступним чином:

-визнати за нею право власності на автомобіль марки «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, ринковою вартістю 60000 грн.;

-визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «Renault Magnum» 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та право власності на напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, загальною ринковою вартістю 300 000 грн.;

-враховуючи неможливість виділення ідеальної частини при поділі майна, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 120 000 грн.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розділено майно, яке є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, наступним чином:

- виділино ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на автомобіль «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_4, вартістю 60 000 грн.;

- виділино ОСОБА_3 та визнано за ним право власності на автомобіль марки «Renault Magnum» 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, шасі (кузов) № WK0SN0024V7179394, та напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, шасі (кузов) № WK0SN0024V7179394, загальною вартістю 300 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості часток в розмірі 120 000 грн. та 1800 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким: виділити позивачу автомобіль марки «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, газовий котел, супутникову антену, шафу купе «Стерх», двоспальне ліжко, кондиціонер «C Mideo», мультиварку «Delfa», телевізор «Toshiba», бойлер «Atlant», телефон «Samsung», нетбук «Aser»; виділити відповідачу автомобіль «Renault Magnum» 1998 року випуску та напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску; стягнути з позивача на користь відповідача 3 750 доларів США та 44 500 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що майно, а саме : автомобіль марки «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, автомобіль «Renault Magnum» 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, були придбані сторонами за час їх спільного проживання та є спільною сумісною власністю.

Однак повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 листопада 2012 року по 17 серпня 2015 року.

В серпні 2013 року ОСОБА_4 купила автомобіль «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Даний автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя, що не заперечується сторонами.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України є спільним майном подружжя.

Крім, того, 22 січня 2013 року ОСОБА_3 купив автомобіль «Renault Magnum» 1998 року випуску, та напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі №2-2641цс15.

Крім того, аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 19 червня та 2 жовтня 2013 року і які мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 посилався на те, що автомобіль «Renault Magnum» 1998 року випуску, та напівпричіп «Kogel SN 24» 1997 року випуску, куплені за кошти в сумі 15 000 дол. США, з яких 5 000 дол. США йому подарував батько ОСОБА_5 та 10 000 дол. США він позичив 17.01.2013 року у ОСОБА_6 Із особистих коштів він повернув ОСОБА_6 2 500 дол. США. Решту позики - 7500 дол. США за його повернув його батько ОСОБА_5 вже після припинення сімейних стосунків з позивачкою.

Із змісту розписки виданої ОСОБА_3 17.01.2013 року вбачається, що він позичив у ОСОБА_6 10 000 доларів США строком на один рік.

14 січня 2014 року ОСОБА_3 видав розписку проте, що він повернув ОСОБА_6 1 000 дол. США позики, борг в сумі 9 000 дол. США зобов'язується повернути на протязі двох років.

За період з лютого 2013 року по серпень 2015 року ОСОБА_3 віддав ОСОБА_6 2 500 дол. США позики, що підтверджується відмітками на розписках.

З розписки виданої ОСОБА_6 03.08.2015 року вбачається, що позику в сумі 7 500 дол. США за ОСОБА_3 йому повернув ОСОБА_5

Зазначені розписки ніким не оскаржені та не визнанні недійсними.

Свідок ОСОБА_6 в апеляційній інстанції показав, що в січні 2013 року позичив ОСОБА_3 10 000 дол. США для покупки вантажного автомобіля. Позику ОСОБА_3 повертав частинами, а в серпні 2015 року решту позики в сумі 7 500 дол. США йому за ОСОБА_3 повернув його батько ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_5 в апеляційній інстанції показав, що він дійсно в серпні 2015 року повернув ОСОБА_6 7 500 дол. США позики за свого сина ОСОБА_3 На той час сім'я сина вже розпалася.

З метою підтвердження доводів відповідача, судом у відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України позивачці були роз'яснені її права та обов'язки. Зокрема було роз'яснено про можливість заявити клопотання про призначення експертизи щодо дійсності написання розписок у відповідний час.

Позивачка заявила таке клопотання та ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 17.11.2015 року по справі була прозначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам Київської незалежної судової експертизи.

Однак, експертною установою ухвала апеляційного суду була повернута без виконання, оскільки оплата за проведення експертизи ОСОБА_2 не була проведена.

Пленум Верховного суду України в п.20 постанови №8 від 30.05.1998 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснив, що оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або з ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Із змісту рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17.08.2015 року вбачається, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_4 посилалась на те, що з ОСОБА_3 проживають окремо, не підпримують подружніх відносин з червня 2015 року, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету. Тобто, сторони принили шлюбні відносини з червня 2015 року. Між тим, повністю позика була повернута ОСОБА_6 03.08.2015 року.

В апеляційній інстанції ОСОБА_3 підтвердив, що позика в сумі 2 500 дол. США повернута ОСОБА_6 із спільного бюджету його та позивачки. Погоджується на отримання грошової компенсації різниці вартості часток.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття автомобіля «Renault Magnum» 1998 року випуску та напівпричіпа «Kogel SN 24» 1997 року випуску є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Матеріали справи не містять договору дарування, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7 5 000 дол. США, а тому є безпідставними доводи відповідача, що ці кошти є його особистою власністю і витрачені на покупку автомобіля та напівпричіпа.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спільним майном подружжя є автомобіль «Opel vectra 2.0», 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та кошти в сумі 7 500 дол. США (5 000 дол. США + 2 500 дол. США), що становить ? частину вартості автомобіля «Renault Magnum» та напівпричіпа «Kogel SN 24».

Сторони погодили вартість автомобіля «Opel vectra 2.0» в сумі 60 000 грн., автомобіля «Renault Magnum» та напівпричіпа «Kogel SN 24» в сумі 300 000 грн. Клопотань про призначення експертизи для визначення вартості спірного майна від сторін не надходило.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів виділяє у власність ОСОБА_2 автомобіль «Opel vectra 2.0», 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та стягує з неї на користь відповідача 30 000 грн. грошової компенсації різниці вартості часток. З відповідача на користь позивачки колегія суддів стягує грошову компенсацію в сумі 75 000 грн., як різницю часток, оскільки сторони на придбання автомобіля «Renault Magnum» та напівпричіпа «Kogel SN 24» вклали спільні кошти, що становить ? частину вартості цього майна ( 300 000 грн. 150 000 грн. : 2).

Безпідставними є посилання ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції при поділі майна подружжя залишив поза увагою таке майно як: газовий котел, супутникову антену, шафу купе «Стерх», двоспальне ліжко, кондиціонер «C Mideo», мультиварку «Delfa», телевізор «Toshiba», бойлер «Atlant», телефон «Samsung», нетбук «Aser».

За положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При поданні позову про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_2 не просила поділити вищезазначене майно, суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2015 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на автомобіль «Opel vectra 2.0» 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_4, вартістю 60 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 30 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 75 000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді