Справа №333/4194/16-ц
Провадження №2/333/2321/16
08 вересня 2016 року м.Запоріжжя
Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Тучкова С.С.,
при секретарі Шелесько Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №333/4194/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, -
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, посилаючись на те, що остання приходиться їй бабусею. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира належала померлій на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.1992 року. Батьками заявниці є ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Останній також приходиться сином померлій і єдиним спадкоємцем першої черги. Позивач і її батько подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 Однак до цього часу її батько жодних дій щодо визначення правового статусу спадкового майна не вчинив і відмовляється фактично приймати спадщину. Загалом відповідач мав намір відмовитися від прийняття спадщини на користь позивача, але при написанні заяви про прийняття спадщини нотаріусом не було роз'яснено можливість відмови прийняття спадщини на користь іншої особи. У зв'язку із викладеним, вона змушена звернутися до суду за захистом свої порушених прав.
Позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими судом про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та участі позивача, позов підтримав у повному обсязі і просив суд його задовольнити.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим судом про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив, надав суду заяви, в яких проти задоволення позову не заперечував, зазначив, що в спірній квартирі не мешкає, жодних претензій на квартиру не має, мешкає за межами м.Запоріжжя.
Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача, її представника і відповідача. Крім того, згідно з ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.
Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3).
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 16 вересня 1965 року вбачається, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 (а.с.29 на звороті).
Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3, виданого 01 серпня 1996 року, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_1 (а.с.29).
З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договору купівлі-продажу від 31.07.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Грибачевою Л.Д., зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_4, вбачається, що на день смерті за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).
Згідно з спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 і ОСОБА_1 Більше із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося. У зв'язку із поданням заяви спадкоємцем першої черги ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.24-32).
Як вбачається з матеріалів справи, на день смерті ОСОБА_3 за адресою її мешкання були також зареєстровані ОСОБА_2 і ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_1 постійно мешкала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 з моменту народження у ІНФОРМАЦІЯ_2.
На підставі ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Зі змісту ст.1223 Цивільного кодексу України вбачається, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкоємці за законом.
Згідно зі ст.1261 Цивільного кодексу України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки.
Відповідно до ч.1 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
На підставі ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з ч.1 ст.1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Аналіз зазначених норм права дає підстави зробити висновок, що діюче законодавство України не передбачає норми права, яка б надавала спадкоємцю право на відмову від спадщини після закінчення строку, визначеного у ст.1270 Цивільного кодексу України. Також відсутня регламентація питання усунення від права на спадкування особи, яка не вчинила жодних дій щодо оформлення спадщини за небажання її приймати, встановлено лише право на відкликання заяви про прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом.
З рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Наталія Михайленко проти України» вбачається, що порушенням Конвенції в аспекті гарантування права на справедливий суд є незабезпечення доступу до суду та відсутність ефективного юридичного захисту порушеного права.
Аналізуючи зібрані у справі докази, виходячи зі змісту спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що спір повинен бути вирішений за аналогією закону, враховуючи при цьому загальні принципи регулювання цивільних правовідносин.
За ч.1 ст.8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
За змістом ч.1 ст.9 Цивільного кодексу України положення Цивільного кодексу України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Цивільні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності (ст.3 Цивільного кодексу України).
Аналіз норм Цивільного кодексу України дає підстави суду зробити висновок, що найбільш подібними за змістом до відносин, які склалися з приводу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 при умові фактичного ухилення спадкоємця першої черги від оформлення спадщини і фактичного не бажання її прийняття, є відносини з приводу прийняття спадщини за законом, регламентовані ст.1258 і ч.1 ст.1273 Цивільного кодексу України.
На підставі цього, суд вважає за можливе застосувати за аналогією закону до спірних відносин положення ст.1258 і ч.1 ст.1273 Цивільного кодексу України і, враховуючи те, що відповідач ухилявся від оформлення спадщини, що вносить дисбаланс в суспільні відносини з приводу права власності на спірне майно, чим чинить перешкоди іншим користувачам майна, не має бажання оформлювати свої спадкові права, і не має змоги у передбачений законом порядок відмовитися від прийняття спадщини на цей час, позивач є спадкоємцем іншої черги після смерті ОСОБА_3, інші особи не подали заяви про прийняття спадщини та не мешкали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3
Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
У позовній заяві позивач не просив суд стягувати з відповідача сплачений ним при подачі позовної заяви до суду судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.
Керуючись ст.ст. 3, 8, 9, 1216, 1218, 1223, 1258, 1261, 1273 ЦК України, ч.4 ст.169, ст.ст.10, 11, 59, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у місті Запоріжжя у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше трьох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Комунарського районного суду
м.Запоріжжя С.С. Тучков