Справа № 182/8115/15-ц
Провадження № 2/0182/34/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.09.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Шестакової З.С.

секретаря Пометій Є.Т.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», в якості третьої особи приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину квартири, як обєкта права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору іпотеки та виключення майна з Державного реєстру іпотек, суд

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 2000 року і по теперішній час вона з ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

З 18 жовтня 2007 року вони постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була придбана ОСОБА_3 18 листопада 2007 року за спільні сімейні кошти.

18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») було укладено Кредитний договір № 0.

В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та Банком було укладено Договір іпотеки № 0/0/2/3 квартири АДРЕСА_1.

Оскільки відповідно до статті 74 СК України дана квартира є їх спільною сумісною власністю, позивач вважає, що банком були порушені вимоги статті 578 ЦК України, оскільки на час укладання Договору іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року вона не надавала нотаріально посвідченої згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 в іпотеку. Тому, ОСОБА_2 вважає, що передача квартири в іпотеку без її згоди є незаконною, що є безумовною підставою для визнання Договору іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, позивач остаточно просила суд встановити юридичний факт її спільного проживання з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по 2016 рік.

Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як обєкта права спільної сумісної власності.

Визнати недійсним Договір іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк»), посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального

округу ОСОБА_4 18 жовтня 2007 року та зареєстрований у реєстрі за № 4063.

Виключити з Державного реєстру іпотек, реєстраційний запис тип обтяження, зареєстрований 18 жовтня 2007 року, стосовно квартири АДРЕСА_2, яка була предметом за Договором іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року.

Представник позивача під час судового засідання позовні вимоги підтримав та на задоволенні позову наполягав.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує (а.с.79).

Представник відповідач ПАТ «Укрсиббанк», будучи належним чином повідомлений, у судові засідання не зявився, 31 березня 2016 року до суду надішли заперечення Банку (а.с.36-62), в яких представник банку посилався на ту обставину, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за кредитні кошти, надані банком ОСОБА_3, на виконання умов Кредитного договору № 0 від 18.10.2007 року. З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором з ОСОБА_3 був укладений Договір іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року.

ОСОБА_2 була поручителем за Кредитним договором № 0 від 18.10.2007 року, а тому позивач знала, що для отримання кредиту ОСОБА_3 необхідно було передати квартиру АДРЕСА_3 в іпотеку та укласти відповідний договір, проте вона не заявила про свої заперечення при укладанні та нотаріальному посвідченні договору іпотеки та про своє бажання визнати предмет іпотеки обєктом спільної сумісної власності.

До того ж, на час укладення договорів купівлі-продажу та іпотеки ОСОБА_3 надав письмову заяву, де вказав на те, що в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував. Під час посвідчення договору іпотеки також зазначив, що права та/або інтереси третіх осіб не порушені.

Банк вважає, що на момент укладення договору іпотеки сторонами за даним правочином були додержані усі вимоги діючого законодавства, тому не існує підстав для недійсності даного договору. Відсутність згоди співвласника на передачу майна у заставу (іпотеку) не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним, оскільки відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З урахуванням викладених обставин, представник Банку просив суд в позові ОСОБА_2 відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 будучи належним чином повідомлений в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.143).

В наданих до суду запереченнях (а.с.64-76) вказав на те, що позивач не довела свої позовні вимоги щодо постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2. Так, згідно з наданою нею довідкою № 4244 від 14.05.2010 року, вона була зареєстрована та проживала за зазначеною адресою з 19 січня 2007 року по 23 травня 2010 року.

До того ж, вона не довела факт перебування в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 та не надала доказів того, що вони повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, що їх відносини мають ознаки конкубінату.

Третя особа вважає, що немає підстав для визнання договору іпотеки недійсним. Позивачу було відомо про його укладення, оскільки вона була поручителем за кредитним договором, укладеним між Банком та ОСОБА_3

Крім того, договір іпотеки був укладений з додержанням пунктів 44, 45 Інструкції про

порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 (яка була чинною на час посвідчення Договору іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року).

На момент посвідчення договору іпотеки предмет іпотеки не перебував у спільній власності про що свідчить той факт, що договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений та посвідчений від імені покупця ОСОБА_3 у той час, коли він не перебував у шлюбі, про що свідчить його заява. Отже, підстав для визнання договору іпотеки недійсним немає.

Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного.

Пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України, передбачено встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав.

За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно із статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно частини другої статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Отже для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обовязків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сімю, але статусу подружжя не набувають.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить встановити факт проживання однією сімєю з ОСОБА_3 без укладення шлюбу у період з 2000 року по 2016 рік для вирішення питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка придбана на підставі Договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначали про обставини проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2000 року по теперішній час. Також показали, що, квартиру позивач з ОСОБА_3 придбали спільно. З

часу придбання квартири та по теперішній час вони мешкають у вказаній квартирі разом.

Згідно Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 Постанови № 11 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом встановлено, що в період з 2000 року по 2016 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в іншому шлюбі не перебували, що підтверджується листом Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 05 липня 2016 року за № 1766/06-29 (а.с.139).

З огляду на викладене у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2000 року по 2016 рік підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача ОСОБА_3 квартири, то суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до частини першої 1 статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, для вирішення майнового спору необхідно, щоб судом був встановлений факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Як вбачається з проаналізованих в судовому засіданні доказів, суд вважає доведеним факт проживання позивача з ОСОБА_3 однією сімєю і в момент укладення договору купівлі-продажу квартири, а тому у них виникло право спільної сумісної власності на майно квартиру АДРЕСА_4. Тому, суд знаходить обґрунтованими вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як обєкта права спільної сумісної власності.

В той же час позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним договору іпотеки та виключення майна з Державного реєстру іпотек задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк») було укладено Кредитний договір № 0, відповідно до пунктів 1.1., 1.4. якого кредитодавець надає позичальнику кредитні кошти в сумі 63 600 доларів США на придбання двохкімнатної квартирі (а.с.114-130).

18 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 4061 (а.с.9).

Заявою від 18.10.2007 року ОСОБА_3 повідомив приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про те, що на час придбання квартири він у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває (а.с.69).

З метою забезпечення ОСОБА_3 виконання зобовязань за кредитним договором 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та Банком було укладено Договір іпотеки № 0/0/2/3, згідно з яким останнім передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7,8).

Згідно з пунктом 1.4. договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві особистої приватної власності, нікому іншому не проданий, не

подарований, не переданий в іпотеку, не наданий в оренду, в спорі, під забороною, арештом та податковій заставі не перебуває, не є внеском до статутних фондів підприємств або предметом шлюбного договору, прав третіх осіб на нього немає.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні й користування іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Суд не може взяти до уваги доводи позивача та її представника в тій частині, що на момент укладання між ОСОБА_3 та Банком договору іпотеки були порушені вимоги статті 578 ЦК України, що є підставою для визнання Договору іпотеки № 0/0/2/3 від 18.10.2007 року недійсним.

Так, згода другого з подружжя за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом шість статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як встановлено судом, на час укладання спірного договору іпотеки ОСОБА_3 у шлюбі не перебував, що підтверджується його особистою заявою (а.с.69). Квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві особистої приватної власності. Про те, що спірна квартира належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності і ніхто з третіх осіб прав на неї не має ОСОБА_3 засвідчив і в договорі іпотеки (п.1.4. Договору). До того ж, позивачу під час укладання Договору поруки № 0/П від 18.10.2007 року (а.с.131), було відомо, що спірна квартира була придбана особисто ОСОБА_3 за кредитні кошти, однак на той час вона не заявляла жодних прав на дану квартиру.

Наведене свідчить про те, що на час укладання Договору іпотеки № 0/0/2/3 від 18 жовтня 2007 року Банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і що остання не надала ОСОБА_3 згоди на укладення цього договору. Факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 2000 року та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 встановлено даним рішенням лише 07 вересня 2016 року.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі за № 6-1912цс15.

З урахуванням викладених обставин та керуючись та керуючись статтями 10, 11, 14, 15, 57, 60, 88, 212-215, 218, 256, 259 ЦПК України, 3, 369, 572, 575, 578 ЦК України, 21, 65, 74 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити юридичний факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по 2016 рік.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як обєкта права спільної сумісної власності.

В іншому в позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_8