Справа № 466/5116/15 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/2040/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Фейір К.О.,

за участю адвоката ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4;

адвоката ОСОБА_5 представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просив суд «визнати дійсним договір безстрокової позики від 03.03.2010 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 10 150 доларів США» та стягнути з відповідачки на користь позивача 10 150 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 208 987 грн. 09 коп., та 91 301 грн. 82 коп. процентів за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до безстрокових договорів позики грошових коштів протягом 2010-2011 років позивачем було перераховано відповідачці через систему переказів грошових коштів «Вестерн Юніон» кошти на загальну суму 10 150 доларів США. 12.05.2015 року на адресу відповідачки було скеровано вимогу про повернення грошових коштів в порядку ч.1 ст. 1049 ЦК України. Відповідно до відповіді на вимогу від 25.05.2015 року відповідачка відмовилася виконувати зобовязання, заперечивши при цьому факт укладення договору позики (а.с. 3-6).

Оскаржуваним рішенням (з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду міста Львова від 18 січня 2016 року про виправлення описки в резолютивній частині цього рішення) у задоволенні вище згаданого позову відмовлено (а.с. 90-91, 105).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає необґрунтованим висновок суду про те, що договір позики між сторонами спору укладено не було, оскільки такий є укладеним з моменту передання грошей і на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлено документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми.

Вважає, що суд не дав належної оцінки обставинам справи відповідно до правової природи правочинів та «не встановив жодними належними доказами тих фактів, що покладені в основу рішення, а саме заперечень відповідача щодо обставин того, що остання не зверталася до позивача з пропозицією укладення договору позики», оскільки вважає, що «тягар доказування неотримання позики лежить саме на відповідачеві» (а.с. 95-97).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і такий договір (у відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України) є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, якими (зокрема) є умови про предмет договору та умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Як вбачається з доводів позовної заяви, зокрема розміру позовних вимог, безспірним є те, що „договір безстрокової позики від 03.03.2010 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на суму 10 150 доларів США» мав би бути укладеним у письмовій формі, однак такого договору у письмовій формі між сторонами спору не існує, що визнається сторонами спору, і ця обставини (у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України) доказуванню не підлягає.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник відповідачки в суді апеляційної інстанції пояснив, що цільовим призначенням коштів, які були перераховані позивачем відповідачці через систему переказів грошових коштів «Вестерн Юніон», були ремонт будинку тещі ОСОБА_4 (матері відповідачки) та утримання його дітей під час того, як ОСОБА_4 перебував на заробітках за межами України, а не позика відповідачці.

Оскільки позивачем не було подано до суду доказів того, що договір позики на суму 10 150 доларів США між сторонами спору було укладено у письмовій формі, то саме на позивача (а не на відповідачку) покладається обовязок доведення перед судом належними та допустимими доказами того, що перераховані ним відповідачці через систему переказів грошових коштів «Вестерн Юніон» кошти на загальну суму 10 150 доларів США є позикою.

В той же час, позивачем не було подано до суду доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, стосовно того, що за своєю правовою природою перераховані ним відповідачці кошти були саме позикою, а не коштами з іншим цільовим призначенням.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, відхилии та залишити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: