РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого-судді - Сенаторова В.М.,

при секретарі - Явнюк К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2015 року до суду надійшов позов ПАТ КБ «Приватбанк», в якому Банк просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 25.05.2007 року у сумі 7271,12 дол. США, що станом на 29.05.2015 року становить 153044,13 грн. та судовий збір у розмірі 1530,44 грн.

В своїх доводах представник Банку посилається на те, що 25.05.2007 року між банком ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою був укладений кредитний договір, за яким позичальнику встановлено кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою 19,20% річних за користування кредитом. Відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, однак умов кредитного договору належним чином не виконала. До теперішнього часу боржницею заборгованість за кредитом не погашена.

В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» не зявилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином неодноразово, причини неявки не повідомила. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіанні позов не визнала повністю, просила у задоволенні позовних вимог відмовити, застосувавши строки позовної давності, в обгрунтування чого зазначила, що останній платіж нею здійснений у жовтні 2010 року, а тому банк пропустив процесуальні строки для звернення до суду із позовом.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до кредитного договору б/н від 25.05.2007 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, банк надав позичальнику кредит, за яким позичальнику встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000,00 дол. США на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В позовній заяві позивач зазначає, що за кредитним договором станом на 31.05.2015 року за відповідачкою наявна загальна заборгованість у сумі 7271,12 дол. США, що станом на 29.05.2015 року є еквівалентом 153044,13 грн.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором прострочення заборгованості виникло - 26.10.2010 року, тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, з цього часу розпочався відлік позовної давності, який закінчився - 26.10.2010 року.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Строк дії кредитної картки, виданої на ім'я відповідачки, встановлено до 30.06.2009 року, таким чином, якщо виходити з дати закінчення строку дії кредитного договору, то строк позовної давності закінчився 30.06.2012 року.

Позовна заява банком подана - 02.07.15 року, тобто пізніше моменту закінчення позовної давності.

Крім того, суд, беручи до уваги положення п.3.1.3 Правил, за яким після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку, вважає за необхідне зазначити, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав ОСОБА_1 грошових коштів і нової платіжної картки, а боржниця своїх зобовязань за договором від 25.05.2007 року не виконала.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вказані норми ЦПК України закріплюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу.

Вимогами ст.ст. 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Без надання позивачем належних та допустимих доказів, суд позбавлений можливості зясувати необхідні обставини по справі, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, в матеріалах справи є клопотання позивача про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних доказів та матеріалів.

Участь у судовому засіданні позивача це право сторони, а не його обовязок.

Разом з тим, надаючи клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, він усвідомлював наслідки подання такої заяви та здійснення судового розгляду за його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Однак, заявляючи вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо пролонгації договору.

Отже вбачається, що станом на 01.12.2013 року відповідачем були виконані зобовязання щодо сплати кредитної заборгованості, оскільки протилежне не доведено позивачем, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на спростування цих обставин, оскільки в протилежному випадку рішення щодо стягнення кредитної заборгованості ґрунтуватиметься на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 60 ЦПК України.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів в їх сукупності, з урахуванням поданої відповідачкою заяви про застосування строку позовної давності, та встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір з відповідачки стягненню не підлягає.

Суд постановляє рішення в межах заявлених позивачем вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 543, 554, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -