Справа №463/5550/15-ц
Провадження №2/463/522/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С.І.

при секретарі Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач, діючи у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина, звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення їм перешкод в користуванні квартирою № 50 в будинку № 102 по вул. Пасічній у м. Львові шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй, а також її неповнолітньому сину ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. Окрім них, в квартирі також зареєстрований відповідач, який є її колишнім чоловіком та батьком неповнолітнього сина. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.02.2015р., а під час вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, яке виникло після розлучення, шляхом укладення мирової угоди між ними досягнуто згоду про обовязок відповідача подарувати свою ідеальну частку спірної квартири неповнолітньому сину ОСОБА_2 Після визнання такої мирової угоди ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.03.2015р., на виконання її умов відповідач подарував сину 1/2 частки квартири згідно договору дарування від 30.04.2015р. і відповідно, після проведення державної реєстрації права власності, що також мало місце 30.04.2015р., будь-які майнові права відповідача відносно квартири припинились. Незважаючи на те, він є зареєстрованим в квартирі, хоча фактично в ній не проживає, чим створює перешкоди законним власникам в користуванні нерухомим майном. З моменту припинення права власності відповідач і по даний час продовжує нести витрати по утриманню квартири з розрахунку на трьох зареєстрованих в ній осіб, хоча фактично користувачів є двоє. В добровільному порядку відповідач відмовляється знятись з реєстрації, і у спосіб усунення вищенаведених перешкод в користуванні власністю просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судове засідання позивач не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, скерувала до суду заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи у її відсутності та згоду на ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявився повторно, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу, а також її неповнолітньому сину ОСОБА_2 згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6-7, 8-9) на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. Згідно довідки з місця реєстрації про склад сімї і прописку від 21.09.2015р. (а.с.10), окрім співвласників в квартирі зареєстрований відповідач. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.02.2015р. (а.с.4), яке набрало законної сили.

Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, відповідно до п. 3 ч. 1 цієї статті є припинення дії, яка порушує право. Захист права власності регулюється нормами ЦК України, зокрема Главою 29 Розділу І Книги Третьої.

Право користування житловим приміщенням закріплено в ст. 156 ЖК України та в ст. 405 ЦК України, де визначено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право користування, відповідно до змісту ст. 317 ЦК України, це юридична можливість вчинення власником фактичних дій відносно речі. Право розпорядження в свою чергу полягає в юридичній можливості власника визначати юридичну і фактичну долю речі.

З долучених до матеріалів справи актів ЛКП «Дім» від 21.05.2015р., від 15.07.2015р. та від 05.10.2015р. (а.с.11, 12, 13) вбачається, що відповідач в квартирі не проживає.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-92цс15 від 27.05.2015р. сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

З огляду на той факт, що відповідач, будучи зареєстрованим в квартирі створює перешкоди власникам в можливості визначати юридичну і фактичну долю речі та при цьому в ній не проживає, суд знаходить позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

ВСУ, на основі аналізу цих норм цивільного законодавства, під час розгляду цивільної справи № 6-57цс11 сформулював правову позицію від 16.01.2012р. згідно з якою розяснив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

За таких обставин, усунення перешкод в користуванні власністю у спосіб визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 487,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.20).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 317, 319, 321, 346, 383, 386, 391, 405, 655 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, перешкоди в користуванні квартирою № 50 в будинку № 102 по вул. Пасічній у м. Львові шляхом визнання ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 487,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки, передбачені ст.ст. 294, 296 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте Личаківським районним судом м. Львова за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Леньо С. І.