УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним та скасувати заповіт від 19 березня 2010 року, складений його матір'ю ОСОБА_10, яким вона заповіла все своє майно йому, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Свої вимоги мотивує тим, що заповіт посвідчений секретарем сільської ради з порушенням вимог чинного законодавства, та волевиявлення заповідачки не було вільним та не відповідало її волі, оскільки на момент складання заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог.

Проте з такими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та з матеріалів справи видно, що 19 березня 2010 року мати позивача ОСОБА_10 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частинах.

У зв'язку з похилим віком заповідачки заповіт посвідчено у неї вдома у с. Старий Косів Косівського району Івано-Франківської області секретарем Вербовецької сільської ради ОСОБА_11 за № 169 у присутності двох свідків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а також ОСОБА_14, яка на прохання ОСОБА_10 підписала заповіт.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла і її син ОСОБА_6, не погодившись із заповітом, звернувся до суду з цим позовом.

У березні 2013 року представник позивача подав клопотання про призначення судово-медичної експертизи та просив поставити на вирішення експерта питання про те, чи могла ОСОБА_10 на час складення заповіту управляти правою рукою та самостійно правою рукою підписати заповіт.

31 жовтня 2013 року ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області у задоволенні клопотання відмовлено.

17 червня 2014 року представник позивача подав клопотання про проведення судово-медичної експертизи та просив поставити на вирішення експерта те ж саме питання та доручити проведення експертизи Івано-Франківському обласному бюро судово-медичних експертиз.

01 липня 2014 року ухвалою суду клопотання задоволено та призначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено Львівському обласному бюро судово-медичної експертизи, та поставлено наступні питання: чи могла ОСОБА_10 на час складення заповіту самостійно його підписати з урахуванням стану її здоров'я та чи усвідомлювала вона значення своїх дій і чи могла керувати ними.

17 листопада 2014 року справа повернулася без проведення експертизи та 20 листопада 2014 року ухвалою суду відновлено провадження у справі.

27 листопада 2014 року представник позивача знову подав клопотання про призначення судово-медичної експертизи та просив доручити її Івано-Франківському обласному бюро судово-медичних експертиз, яке ухвалою суду від 27 листопада 2014 року задоволено та поставлено на вирішення експерту два питання щодо того, чи могла ОСОБА_10 на час складення заповіту самостійно його підписати з урахуванням стану її здоров'я та чи усвідомлювала вона на час його складення значення своїх дій і чи могла керувати ними.

Згідно з листом Івано-Франківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 15 грудня 2014 року поставлені питання виходять за межі компетенції судово-медичної експертизи і повинні вирішуватись в межах проведення судово-психіатричної експертизи, тоді як бюро такої не проводить.

12 січня 2015 року ухвалою суду провадження у справі відновлено.

23 січня 2015 року представник позивача подав клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи та просив доручити її проведення Обласній психоневрологічній лікарні № 3, яке ухвалою суду від 27 січня 2015 року задоволено.

27 березня 2015 року листом судовий експерт СПЕК Обласної психоневрологічної лікарні № 3 повернув ухвалу без виконання у зв'язку із ненаданням будь-яких об'єктів для експертного дослідження органом, що призначив експертизу.

01 квітня 2015 року ухвалою суду провадження у справі відновлено, а 17 квітня 2015 року представник позивача подав клопотання про направлення матеріалів справи для проведення експертизи у визначену судом установу.

17 квітня 2015 року клопотання задоволено та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та на вирішення експерта постановлено ті ж самі два питання.

24 вересня 2015 року листом в.о. головного лікаря Обласної психоневрологічної лікарні № 3 повідомлено суд про те, що зазначені судом питання не відносяться до компетенції судово-психіатричних експертів, зокрема щодо здатності що-небудь підписувати, а здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними неможливо визначити без діагностування у підекспертної психічного захворювання (про що експерта не запитували) та повернуто ухвалу без виконання.

30 вересня 2015 року ухвалою суду провадження у справі відновлено.

23 жовтня 2015 року представник позивача подав клопотання та просив призначити у справі амбулаторну (посмертну) судово-медичну експертизу за наявними матеріалами справи, на вирішення якої поставити питання, чи могла ОСОБА_10 на час складення заповіту управляти правою рукою та самостійно нею підписати заповіт, проведення якої доручити відповідному експерту чи експертній установі на розсуд суду.

23 жовтня 2015 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відмовлено, оскільки це призначення експертизи тягне за собою порушення процесуальних строків розгляду справи та неможливість розгляду справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права (ст. ст. 10, 213 - 215 ЦПК України) щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не встановив характер спірних відносин, підстави позову та не визначився із нормами матеріального права, які їх регулюють, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

Не врахував, що позивач, звертаючись до суду з позовом, посилався на ті обставини, що заповіт складений з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення, зокрема про те, що заповіт не був прочитаний секретарем його матері вголос, одним із свідків був двоюрідний брат спадкоємиці, у заповіті не вказано причин неможливості підписання заповіту його матір'ю та таких її фізичних вад, хвороби або інших поважних причин не встановлено (ст. ст. 207, 215, 1247, ч. 2 ст. 1248, 1253 ЦК України), крім того, його мати була важкохворою та перебувала в стадії реабілітації після перенесеного інсульту, внаслідок чого під час складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і її волевиявлення не було вільним (ст. ст. 225, 1257 ЦК України), та просив визнати його недійсним.

Однак суд не уточнив позовних вимог і підстав заявленого позову та їх не перевірив, не з'ясував, у зв'язку з чим саме позивач заявляв вимоги про визнання заповіту недійсним - через психічні чи фізичні вади, внаслідок яких він був складений та підписаний іншою особою, а не заповідачем, чи у зв'язку із невідповідністю заповіту вимогам закону, не надав належної оцінки цим обставинам та не врахував, що ці підстави є взаємовиключними, а пославшись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, у задоволенні позову відмовив.

При цьому суд не врахував, що позивач, як на підставу для визнання заповіту недійсним, посилався на те, що заповіт підписаний не його матір'ю, а іншою особою, без визначених законом правових підстав, і у заповіті не вчинено посвідчувального напису із зазначенням причин, з яких текст заповіту не може бути підписано особою, яка його вчиняє, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 207 ЦПК України, п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, яка була чинною на час посвідчення заповіту.

Не перевірив доводів позивача про те, що його мати могла самостійно підписати заповіт і будь-яких перешкод для цього (фізичних вад, хвороби або інших поважних причин) не було, не надав їм належної оцінки.

При цьому, призначивши відповідну судово-медичну експертизу за клопотанням позивача та доручивши її проведення Івано-Франківському обласному бюро судово-медичної експертизи, суд не виконав належним чином вимог ст. ст. ст. 10, 143, 144 ЦПК України та, не визначившись із підставами заявленого позову, поставив експерту додаткові питання щодо того, чи усвідомлювала мати позивача значення своїх дій та чи могла керувати ними, які не відносились до його компетенції, у зв'язку з чим ухвала про призначення експертизи була повернута без виконання, а питання про проведення відповідної експертизи, доручення її іншій експертній установі або проведення у разі необхідності комплексної експертизи (ст. 149 ЦПК України) так і не було вирішено.

Разом із цим суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-медичної експертизи, яка так і не була проведена, а пославшись на затягування строків розгляду справи, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з порушенням норм процесуального права.

Крім того, вказавши, що згідно з медичними документами та картками ОСОБА_10 вона мала тимчасові розлади в роботі лівої руки - лівобічний геміпарез, а доказів щодо будь-якої хвороби правої руки чи правої частини тіла матеріали справи не містять, не з'ясував, у зв'язку з чим же вона не могла підписати власноручно заповіт та не перевірив наявності в матеріалах справи доказів на підтвердження цих обставин, не навів мотивів та висновків на спростування доводів позивача.

Разом із цим суд не перевірив доводів позивача про те, що його мати на час складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, не надав їм належної оцінки, не уточнив чи було це підставою позовних вимог та не дослідив відповідним чином підстав, на які посилався позивач.

Натомість, вирішивши питання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення наявності чи відсутності такого стану матері позивача на момент складення заповіту за клопотаннями позивача та встановивши, що експертна установа, якій доручено її проведення, не може вирішити це питання, оскільки їй на вирішення поставлено питання, які не відносяться до її компетенції, а навпаки для встановлення психічного стану заповідача судом не поставлені експерту відповідні питання, не усунув цих недоліків та розбіжностей, не визначив експертну установу, яка може провести відповідну експертизу, та не перевірив можливості доручення її проведення іншій установі, у задоволенні позову відмовив за ненаданням доказів на підтвердження позовних вимог, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, постановив ухвалу про залишення його без змін з порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи, що порушення судами норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду потрібно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задовольнити частково, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко