АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2201/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3315/16Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 145690,85 (сто сорок пять тисяч шістсот девяносто гривень 85 коп.) грн. заборгованості за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з кожного по 728,50 (сімсот двадцять вісім гривень 50 коп.) грн. судових витрат.

З цим рішенням не погодились відповідачі, які, посилаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подали на нього апеляційну скаргу, в якій просять рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову в повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вважають, що оскільки боргові розписки від 26.07.2007 року та 09.01.2008 року не містять зобовязання про повернення грошових коштів, то суд невірно встановив правову природу даного правочину, дійшовши помилкового висновку про укладення договору позики.

У судовому засіданні відповідачі доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримали та прохали її задовольнити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як убачається з матеріалів справи та установлено місцевим судом, позивач ОСОБА_4 передав в борг ОСОБА_2, ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою від 26.07.2007 року, дійсність якої підтверджена підписами відповідачів. Дата повернення коштів в розписці не оговорена.

Також, в матеріалах справи мається ще одна розписка від 09.01.2008 року, згідно якої борг ОСОБА_2, ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 переводиться в іншу валюту, а саме Євро, та станом на 09 січня 2008 року складає 13306,00 Євро. Даною розпискою також не оговорено термін повернення коштів (а.с.7).

У звязку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобовязань, 22.05.2016 року ОСОБА_4 предявив до ОСОБА_5 повідомлення-вимогу про повернення коштів, в десятиденний термін після отримання якої прохав провести з ним взаємозвірку розміру грошової заборгованості з врахуванням часткового повернення грошового боргу (а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки відповідачі взяті на себе зобовязання не виконали, то наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача суми боргу, розрахованої станом на 01.09.2016 року в сумі 145690,85 грн.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

У тексті боргової розписки повинна бути обовязково вказана детальна інформація про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця. Для цього на папері закріплюються такі відомості: прізвища, імена, по батькові; номери та серії паспортів; адреса прописки. Також в розписці повинна бути вказана грошова сума, яка була передана боржнику, цифрове значення необхідно продублювати прописом.

З наведеного слідує, що боргова розписка є, так би мовити, гарантією договору позики, його підтвердженням.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 18 вересня 2013 року, зробленого при розгляді справи №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої при розгляді цивільної справи від 02.07.2014 року №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України.

З детального аналізу змісту боргової розписки від 26.07.2007 року та розписки про зміну валюти по грошовому зобовязанню від 09.01.2008 року вбачається, що при їх складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме, дату та місце її складання, прізвища, імя і по батькові сторін, їх зареєстровані місця проживання, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, обовязок сплати відсотків, підписи відповідачів.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення суми основного боргу в межах заявлених позовних вимог станом на 01.09.2016 року у розмірі 145690,85 грн.

Доводи скарги стосовно того, що, оскільки боргові розписки від 26.07.2007 року та 09.01.2008 року не містять дати та самого зобовязання про повернення грошових коштів, то суд невірно встановив правову природу даного правочину, дійшовши помилкового висновку про укладення між сторонами саме договору позики, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, як убачається зі змісту наведеної вище правової позиції ВСУ, висловленої при розгляді цивільної справи від 02.07.2014 року №6-79цс14, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Окрім того, належним виконанням договору позики зі сторони позичальника є повернення отриманих грошових коштів або речей, визначених родовими ознаками, у строк, вказаний у договорі позики, та в порядку, передбаченому договором позики. При цьому в ст.1049 ЦК України встановлене правило, згідно якого якщо строк повернення позики договором не передбачений, то позика підлягає поверненню позичальником протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що позикодавцем, у відповідності до вимог закону, було направлено письмову вимогу позичальникам про повернення суми боргу, яка залишилась без виконання, а тому вбачаються підстави для задоволення вимог позивача.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для частково задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1