Справа № 159/2837/15-ц
Провадження № 2/159/14/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Панасюка С.Л.

за участю секретаря Віндюк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки недійсним, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання шлюбного контракту недійсним, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними,

в с т а н о в и в :

Вимоги ОСОБА_1 щодо недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки обґрунтовані твердженням, що спірна земельна ділянка належала йому та його дружині ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності як подружжю. При цьому він спирається на ч.5 ст.61 СК України, яка, як він стверджує, була чинною на момент виникнення права власності на земельну ділянку. Тобто, він вважає, що приватизована його дружиною ділянка на підставі вказаної норми набула статус спільної сумісної власності, а тому, на її відчуження необхідна була його згода. Вказана його письмова згода ніби є, однак, вона підроблена, у Дубівській сільській раді, де ця згода оформлялася, він у день оформлення не був, його підпис на згоді підроблений.

Вимоги ОСОБА_4 щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку обґрунтовані твердженням, що вона видала ОСОБА_3 довіреності на право представляти її під час оформлення на її імя права власності на успадкований нею житловий будинок в с. Дубове Ковельського району та на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Перша довіреність видана нею у 2004 році, дату видачі іншої вона не памятає. ОСОБА_3 повідомила її, що право власності на обидва обєкти нерухомості оформлені на її, ОСОБА_4, імя. Документів від ОСОБА_3, які підтверджують її право власності на будинок та ділянку, вона не вимагала, оскільки була з нею у дружніх стосунках, лише розрахувалась з нею за виконану роботу. Ще раніше вона здала спірний будинок у найм ОСОБА_3 та ОСОБА_2, цим пояснюється звернення до ОСОБА_3 за допомогою в оформленні права власності на будинок та ділянку та видачу їй довіреностей. Зимою 2012 року вона звернулась до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за витягом для відчуження обєкту нерухомості. Там вона дізналася, що 27.03.2006 року ОСОБА_3 на підставі довіреності відчужила від її імені успадкований нею будинок своєму чоловіку ОСОБА_2 Вона не уповноважувала ОСОБА_3 продавати від її імені будинок, не обговорювала з останньою умови продажу будинку, не отримувала від останньої грошей за проданий будинок. До того ж, ОСОБА_3 не вправі була, як її представник, відчужувати будинок своєму чоловіку ОСОБА_2 та ще й у спільну сумісну власність з ним, тобто, відчужуючи її будинок, діяти у своїх інтересах. Вказане забороняє робити частина 3 ст.238 ЦК України.

Вимоги ОСОБА_4 щодо недійсності шлюбного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, обґрунтовані твердженням, що останні не могли укласти між собою цей договір 24 липня 2003 року на підставі норм Сімейного кодексу України, оскільки цей кодекс станом на вказану дату не набрав чинності, а діючий тоді Кодекс України про шлюб та сімю та затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 16 червня 1993 року на його підставі «Порядок укладення шлюбного контракту» передбачали, що шлюбний контракт може бути укладений лише до реєстрації шлюбу під страхом його недійсності.

Вимоги ОСОБА_2 щодо часткової недійсності договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки обґрунтовані твердженням, що ОСОБА_2, укладаючи вказані договори, довірившись нотаріусу, не ознайомився належним чином зі змістом вказаних договорів і вийшло так, що одним із пунктів договору було передбачено, що будинок та ділянка переходять у його та ОСОБА_3 спільну сумісну власність. Такого не могло бути, оскільки він та ОСОБА_3 уклали перед цими договорами шлюбний договір, згідно з яким усе нажите під час шлюбу майно, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє імя зареєстроване рухоме або нерухоме майно.

Вимоги ОСОБА_1 щодо недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки визнані представниками ОСОБА_4 і не визнані іншими особами, які беруть участь у справі, з підстави, що ОСОБА_1 ніколи не набував права власності на спірну земельну ділянку. Стаття 61 СК України доповнена частиною пятою законом від 11 січня 2011 року, коли земельна ділянка була вже приватизована і відчужена. Законом від 17 травня 2012 року вказана частина виключена.

Вимоги ОСОБА_4 щодо недійсності договору купівлі-продажу будинку не визнані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з підстави, що ОСОБА_4 насправді відчужила їм спірний будинок за 4000 доларів США і вони їй вказану суму сплатили. ОСОБА_4 не бажала самостійно займатись оформленням договорів купівлі-продажу і видала на імя ОСОБА_3 довіреності з правом розпорядження. ОСОБА_3 на підставі цих довіреностей відчужила будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 З тих пір пройшло вже майже десять років і ОСОБА_4 ніколи не висловлювала ніяких претензій до них, знаючи, що будинок та ділянка продані нею. Претензії висловлювали близькі ОСОБА_4, які не мають до будинку та ділянки відношення. В 2011-2012 роках за зверненням останніх міліцією та прокуратурою проводилась перевірка, за підсумками якої в порушенні кримінальної справи було відмовлено. В ході цієї перевірки ОСОБА_4 підтвердила, що будинок та ділянка продані нею ним. Теперішнє звернення до суду знову ініційоване близькими ОСОБА_4 В будь-якому випадку строк позовної давності за цим зверненням давно минув і вони заявляють про його застосування до цієї вимоги.

Вимоги ОСОБА_4 щодо недійсності шлюбного договору не визнані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з підстави, що цей договір стосується лише їх і не стосується ОСОБА_4 Підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Вимоги ОСОБА_2 щодо часткової недійсності договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки визнані ОСОБА_3 і не визнані ОСОБА_1, представниками ОСОБА_4 з підстави, що ОСОБА_2 розумів, на яких умовах укладається договір, а зараз змінив свою позицію, намагаючись захиститись від позову ОСОБА_4 щодо її вимоги про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним.

У всіх вимогах слід відмовити повністю.

Щодо вимог ОСОБА_1 про недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Твердження ОСОБА_1, що спірна земельна ділянка належала йому та його дружині ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності як подружжю, не відповідає дійсності.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають в шлюбі з 01 лютого 1975 року.

Будинок № 5 по вул. Шевченка в с. Дубове Ковельського району Волинської області належав батькам ОСОБА_4 Цей будинок належав ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Дубівською сільською радою Ковельського району Волинської області 29.04.2004 року на підставі рішення від 19.04.2004 року за № 4/8.

Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином, вказаний будинок належав особисто ОСОБА_4

Відповідно у ОСОБА_1 не могло виникнути право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, таке право могло виникнути лише у ОСОБА_4 одноосібного власника будинку.

Намагання ОСОБА_1 спертися на ч.5 ст.61 СК України, яка діяла у період з 11 січня 2011 року по 17.05.2012 року і передбачала, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, суд відкидає.

Згадана частина набула чинності тоді, коли спірна земельна ділянка була вже приватизована ОСОБА_4 (державний акт на землю виданий на її імя Дубівською сільською радою Ковельського району Волинської області 19.08.2004 року на підставі рішення від 26.07.2004 року за № 14/4). Більше того, вказана земельна ділянка на цей час вже була відчужена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5

ОСОБА_1 ніколи не набував права власності на спірну земельну ділянку, ця ділянка була особистою власністю його дружини ОСОБА_4, тому його згода на відчуження земельної ділянки не була потрібною і права його таким відчуженням не порушені.

З огляду на це, питання, чи ОСОБА_1 підписав згоду на відчуження земельної ділянки, чи ні, немає значення для розгляду його вимог.

В цих його вимогах слід відмовити повністю.

Щодо вимоги ОСОБА_4 про недійсність договору купівлі-продажу житлового будинку.

Договір купівлі-продажу житлового будинку № 5 по вул. Шевченка в с. Дубове Ковельського району Волинської області укладений 27.03.2006 року ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 27 грудня 2005 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1539, та ОСОБА_2, який перебував на той час і зараз перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 Існування та зміст вказаної довіреності спростовує твердження ОСОБА_4, що вона не уповноважувала ОСОБА_3 продавати від її імені будинок, не обговорювала з останньою умови продажу будинку.

Згідно пункту 5.1 цього договору ОСОБА_2 стверджує і доводить до відома ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3, що купує відчужуване за цим договором майно за спільні кошти, нажиті з дружиною ОСОБА_3, у спільну сумісну власність подружжя, підтвердження цього факту знаходиться у справі нотаріуса.

Таким чином, юридично виходить так, що ОСОБА_3, діючи від імені ОСОБА_4, відчужила житловий будинок останньої своєму чоловікові ОСОБА_2 та ще й у сумісну власність з ним, тобто, фактично, сама собі.

Згідно ч.3 ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

ОСОБА_3, укладаючи від імені ОСОБА_4 договір купівлі-продажу належного останній будинку з своїм чоловіком та ще й у спільну сумісну власність з ним, поза сумнівом діяла в своїх інтересах і вказана норма забороняла їй так діяти, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним з підстави порушення закону під час його укладення.

Тобто, ОСОБА_3, укладаючи від імені ОСОБА_4, договір купівлі-продажу житлового будинку, у будь-якому випадку мала виконувати вимоги ч.3 ст.238 ЦК України під страхом можливого визнання такого договору недійсним.

Існування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюбного договору від 24 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1154, згідно з п.3.1 якого майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє імя зареєстроване рухоме або нерухоме майно, не впливає на вирішення спору щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки самим цим договором, у згаданому вище п.5.1, подружжя окремо від шлюбного договору визначило статус набутого будинку як спільної сумісної власності.

Доводи ОСОБА_2, що він, довірившись нотаріусу, не ознайомився належним чином з змістом договору, а саме з п.5.1, з яким був би незгідним, вважаючи, що будинок надходить у його особисту власність, суд відкидає.

ОСОБА_2, поставивши свій підпис під договором, посвідчив тим самим, що йому відомі умови цього договору і він з ними згідний. До того ж, таке твердження ОСОБА_2 зявилося лише після вимоги ОСОБА_4 щодо визнання договору недійсним і ця вимога спиралась якраз на те, що будинок відійшов у спільну сумісну власність. Тому вимоги ОСОБА_2, предявлені через багато років після укладення договору, виглядають як спроба захиститись від вимог ОСОБА_4, усунувши невигідні для спору умови оспорюваного договору, а не як намагання привести договір у відповідність з своєю волею.

До того ж, доведення тієї обставини, що спірний будинок був відчужений у особисту власність ОСОБА_2 не призведе у цій правовій ситуації до висновку, що ОСОБА_3 укладала договір не у своїх інтересах і не в інтересах інших осіб. ОСОБА_2, якому відчужений будинок, на момент укладення договору перебував у шлюбі з представником продавця ОСОБА_3, проживав, як видно з записів погосподарської книги, разом з нею однією сімєю та ще й у будинку, який продається. Безумовно, за таких обставин, ОСОБА_3 укладала правочин у своїх інтересах і не важливо, при цьому, чи набуває вона право власності на проданий будинок, чи ні.

В той же час, незважаючи на формальне існування підстав для визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, слід зважити, що строк захисту порушеного права має свої, передбачені законом, межі. З часу укладення оспорюваного договору до моменту звернення з позовом про визнання його недійсним минуло близько десяти років. Увесь цей час договір купівлі-продажу житлового будинку був чинним і нові власники будинку покращували нього, вважали свою житлову проблему вирішеною, не шукали інших шляхів її вирішення, покладаючись на захист державою та законом правової визначеності: неможливо багато років не реагувати на порушення свого права, лишати все як є, а потім, під впливом якихось чинників і міркувань, звернутись до суду і вимагати злому правової і фактичної ситуації, яка за роки бездіяльності позивача вибудувана по-новому і усталена.

Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявили про застосування строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним.

27 грудня 2005 року, тобто близько десяти років тому, ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 продати, за ціну та на умовах за її розсудом, належний їй на праві власності житловий будинок №5 по вул. Шевченка в с. Дубове Ковельського району Волинської області, видавши їй довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_6 (зареєстровану в реєстрі за № 1539). Тобто, вже тоді ОСОБА_4 вчинила усі дії, які були необхідними від неї, для оформлення купівлі-продажу будинку. Далі цей договір міг бути укладений та право власності посвідчене без її особистої участі. При цьому, щодо ціни та умов продажу ОСОБА_4 повністю поклалася на розсуд ОСОБА_3 Довіреність видана на строк до 27 грудня 2008 року.

З того часу особисто ОСОБА_4 не виявляла жодного інтересу до спірного будинку аж до моменту звернення до суду 28 травня 2015 року. Жодного доказу такого її інтересу у вказаний період суду не надано.

Інвентаризаційна справа КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» не містить звернень ОСОБА_4 «зимою 2012 року», як вона про те, стверджує у позовній заяві. За період з часу оформлення нею вказаної вище довіреності і до цього часу звернення від неї щодо спірного будинку не надходили.

ОСОБА_4 з часу оформлення нею вказаної вище довіреності і до часу звернення до суду, тобто протягом багатьох років, не навідувалась у спірний житловий будинок, не займалась його утриманням, її не цікавило, хто в ньому проживає, на яких підставах і що він робить з будинком. В той же час, до видачі нею довіреності на право розпорядження будинком вона поводилася як господар будинку, оформляла документи на нього, контактувала з мешканцями будинку.

Щодо звернень у правоохоронні органи, оформлених у єдиний матеріал № 5174-11р, то ці звернення ініційовані у 2011-2012 роках не самою ОСОБА_4, а її чоловіком ОСОБА_1, який вважав, що його права порушила якраз ОСОБА_4, продавши земельну ділянку під будинком без його згоди як чоловіка (він вважав, що його заява про цю згоду підроблена) та її дочкою ОСОБА_7, яка зверталась з приводу того, що у спірному житловому будинку проживають невідомі люди, які стверджують, що купили будинок.

Відмова в порушенні кримінальної справи за цими зверненнями зумовлена якраз позицією ОСОБА_4, яка пояснила у ході перевірки, що у 2005 році до неї звернулась сімя ОСОБА_3, яка з 1998 року проживала у спірному будинку на умовах найму, з проханням продати їм цей будинок разом із земельною ділянкою. На цю пропозицію вона погодилася і в той же день вони погодили ціну за будинок та земельну ділянку, яка становила 4000 доларів США. В той же день ОСОБА_3 у неї вдома в м. Рівне заплатили 2000 доларів США. Вона сказала ОСОБА_3, що в неї погане здоровя, щоб їздити туди-сюди вирішувати питання з продажем будинку. Тоді вони сказали, що зроблять усе самі, але для цього потрібно, щоб вона написала відповідний документ на право представляти її інтереси щодо купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, на що вона погодилась. Документи були оформлені у м. Рівному. Про продаж будинку нічого не знали ні її чоловік ОСОБА_1, ні її доньки, вона все робила таємно від них. Як відбувалися події щодо продажу будинку та земельної ділянки в с. Дубове їй було байдуже, їй було головне їх продати, щоб отримати кошти, які вона і отримала. Через деякий час ОСОБА_3 доплатили їй решту суми 2000 доларів США, тобто за будинок вона отримала 4000 доларів США і про це ніхто з членів сімї не знав. Де вона поділа виучені за будинок кошти то її справа (пояснення ОСОБА_4 від 12.06.2012 року та від 19.06.2012 року).

Такі пояснення ОСОБА_4 підтвердив її чоловік ОСОБА_1, який, як у своїх поясненнях у згаданих матеріалах за зверненнями у правоохоронні органи, так і в судовому засіданні у цій справі, підтвердив, що ще в грудні 2011 року йому стало відомо, що житловий будинок та земельна ділянка були продані ОСОБА_4, на що ніхто у нього не спитав згоди.

Вивчення згаданого матеріалу, відібраних пояснень, зокрема, пояснень ОСОБА_4, переконують, що ці пояснення не є вигадкою особи, яка їх відбирала, а є справжніми поясненнями, які відповідають волі осіб, які ці пояснення давали. Таке переконання ґрунтується на високому рівні деталізації цих пояснень (особа, яка їх відбирала, просто не могла вигадати ці деталі) та на тому, що ці пояснення відповідають обставинам справи, зокрема, стає зрозумілим, чому ОСОБА_4, після того як видала довіреність на право розпорядження будинком втратила до нього інтерес майже на десять років. Як вона сама пояснила, їй було байдуже, оскільки вона продала будинок та земельну ділянку та отримала за них гроші. Небайдуже було членам її сімї, які нічого від продажу будинку та ділянки не отримали. Вони і звертались до правоохоронних органів. Вивчення пояснень ОСОБА_4 переконує, що вона не вважала тоді свої права порушеними, а лише захищалась від висловлених членами сімї претензій щодо таємної купівлі-продажі. Та обставина, що вона та ОСОБА_1 надавали свої зразки підписів, як видно з матеріалів, пояснюється тим, що ОСОБА_1 стверджував, що його підпис на заяві про згоду на продаж земельної ділянки був підроблений, а сам продаж був від нього прихований ОСОБА_4 Тому, очевидно, виникла підозра, що підпис ОСОБА_1 на заяві був підроблений ОСОБА_4, що вона активно заперечувала.

Зміна позиція ОСОБА_4, яка звернулась до суду у 2015 році (тоді, коли перевірка правоохоронними органами була завершена у 2012 році), може бути пояснена намаганням використати на свою користь формальне порушення ОСОБА_3, яка вирішила «спростити» процедуру переоформлення права власності на будинок і земельну ділянку у відсутності ОСОБА_4 на підставі її довіреності, і відразу відчужити будинок та ділянку своєму чоловікові ОСОБА_2 у спільну сумісну власність, обминувши необхідного у цьому випадку «проміжного» покупця.

Однак, після того як з дня видачі довіреності і оформлення договору купівлі-продажу будинку минуло майже десять років, після того як подружжя ОСОБА_2 ці ж майже десять років утримували і покращували спірний будинок, це «спрощення», помилка ОСОБА_3 не може стати підставою для відібрання у неї та її чоловіка будинку шляхом визнання договору його купівлі-продажу недійсним. ОСОБА_4 могла довідатись про порушення свого права, а саме, про те, що ОСОБА_3 відчужила спірний будинок своєму чоловікові ОСОБА_2 у спільну сумісну власність вже у 2006 році, в межах року з дня видачі нею довіреності, що є розумним строком для здобуття такої інформації. До моменту видачі цієї довіреності ОСОБА_4 активно займалася будинком та земельною ділянкою, оформляла на них документи і її байдуже відношення до будинку після видачі довіреності може бути пояснене лише тим, що її письмове пояснення, про яке йшлося вище і в якому вона ствердила, що продала подружжю ОСОБА_2 будинок за 4000 доларів США відповідає дійсності. Більше ніяк не може бути пояснення її інертність до спірного будинку навіть після того як строк, на який видана довіреність, три роки, до 27 грудня 2008 року, закінчився.

Таке тривале не звернення до суду не може бути пояснене поважними причинами, як те намагаються довести її представники. Стан здоровя ОСОБА_4 не завадив їй давати пояснення та зразки підписів у 2012 році, не завадив їй звернутись до суду зараз, користуючись допомогою представників. Особисто вона, як було вже сказано, до правоохоронних органів не зверталась, звертались члени її сімї, а вона ці звернення фактично вважала безпідставними, спираючись на те, що вона будинок та земельну ділянку продала за 4000 доларів США, а куди вона поділа гроші, це вже її справа. Тобто, до суду вона не зверталась не через поважні причини, а внаслідок свого переконання, що будинок та ділянка нею продані і підстав для такого звернення немає. До того ж, звернення до правоохоронних органів ніяк не заважає зверненню до суду у цивільному порядку і не є поважною причиною для такого не звернення.

Тобто, суд вважає, що строк позовної давності за зверненням ОСОБА_4 сплив і не вбачає поважних причин для його поновлення, зокрема, не вважає такими стан її здоровя та звернення до правоохоронних органів.

Щодо вимоги ОСОБА_4 про визнання шлюбного контракту недійсним.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_4 не довела, що укладенням між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 липня 2003 року шлюбного договору якимось чином порушені її права, свободи чи інтереси.

Укладення шлюбного договору це справа виключно подружжя: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і вказаний договір ніяким чином не зачіпає права, свободи чи інтереси ОСОБА_4

Саме по собі те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 використовують укладений ними шлюбний договір для заперечення предявлених до них вимог ОСОБА_4, не може створити підстави для права останньої вимагати визнання цього шлюбного договору недійсним і стверджувати, що укладенням цього договору у 2003 році порушені її права, свободи чи інтереси.

До того ж, усі доводи ОСОБА_4 в цій частині вимог ґрунтуються на тому, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений шлюбний контракт, хоча насправді між ними був укладений шлюбний договір. Застосування до укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбного договору норм КпШС України та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 16 червня 1993 року «Порядку укладення шлюбного контракту» є невірним, вказані норми стосуються шлюбного контракту. Те, що на момент укладення шлюбного договору Сімейний кодекс, хоч і був опублікований, але не набрав чинності, не означає нікчемності чи недійсності шлюбного договору, оскільки зміст цього правочину не суперечив актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сімейний кодекс пізніше набрав чинності, отже, цим було підтверджено, що цей кодекс, а отже, і укладений на його основі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбний договір, відповідає актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тому у вимозі ОСОБА_4 про визнання укладеного 24 липня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюбного договору, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального кругу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1154, недійсним, слід відмовити.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки частково недійсними

Доводи ОСОБА_2, що він, довірившись нотаріусу, не ознайомився належним чином зі змістом договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 356, а саме з п.5.1, з яким був би незгідним, вважаючи, що будинок надходить у його особисту власність, а не в спільну сумісну власність подружжя, та зі змістом договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 357, а саме з п.4.3, з яким був би незгідним, вважаючи, що земельна ділянка надходить у його особисту власність, суд відкидає.

ОСОБА_2, поставивши свій підпис під вказаними договорами, посвідчив тим самим, що йому відомі умови цих договорів і він з ними згідний. Існування шлюбного договору, укладеного перед оспорюваними договорами, згідно якого набуте під час шлюбу майно є особистою, а не спільною сумісною власністю, не підкріплює доводи ОСОБА_2 в цій частині. Після укладення шлюбного договору сторони можуть у кожному наступному договорі визначати окремий, відмінний від визначеного у шлюбному договорі, правовий режим майна. Умови шлюбного договору діють тоді, коли правовий режим майна не визначений. До того ж, таке твердження ОСОБА_2 зявилося лише після вимоги ОСОБА_4 щодо визнання договору житлового будинку недійсним і ця вимога спиралась якраз на те, що будинок відійшов у спільну сумісну власність. Тому вимоги ОСОБА_2, предявлені через багато років після укладення договорів, виглядають як спроба захиститись від вимог ОСОБА_4, усунувши невигідні для спору умови оспорюваних договорів, а не як намагання привести договори у відповідність з своєю волею.

Тому, у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним умов вказаних договорів суд відмовляє повністю.

Керуючись ч.1 ст.3, ст.ст.10, 60, 61, 209, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, на підставі, ч.3 ст.238, ст.ст.256, 257, ч.1 ст.261, ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України, п.2 ч.1 ст.57, ч.5 ст.61 СК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки недійсним відмовити повністю.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним відмовити повністю.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання шлюбного контракту недійсним відмовити повністю.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

ГОЛОВУЮЧИЙ ПАНАСЮК С.Л.