Справа №468/692/15-ц 13.12.2016 131216 13.12.2016
Провадження №22-ц/784/2635/16 Головуючий по 1 інстанції Безпрозванний В.В. Категорія 52 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Тищенку Л.С.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А

05 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтовування позовних вимог позивач вказувала, що з 04 жовтня 2003 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2012 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З жовтня 2010 року вони не проживають однією сім'єю. Неповнолітній син залишився проживати з нею.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області з ОСОБА_4 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини. Але відповідач ухиляється від його виконання та має заборгованість у розмірі 17500 грн.

Посилаючись на те, що відповідач з 2010 року не спілкується із сином, ухиляється від його утримання та виховання, не піклується про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не надає кошти на утримання дитини, позивач просила позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку та її представника, відповідача та його представника, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила позбавити відповідача батьківських прав з тих підстав, що він ухиляється від виконання рішення суду про стягнення аліментів, має заборгованість, ухиляється від спілкування з нею та дитиною, не утримує сина, не займається його вихованням, не піклується про його стан здоров'я, фізичний та духовний розвиток.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності позивачем факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина ОСОБА_6.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2003 року, який рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2012 року розірвано ( а.с.6).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який в даний час проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні ( а.с.5 9-11).

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Цей перелік обставин, за яких матір або батька може бути позбавлено батьківських прав щодо усіх дітей або когось з них є вичерпним.

Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, що викладена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.

Права та обов'язки батьків визначені ст.ст. 150,151,153-156 СК України та в сукупності декларують такі обов'язки батьків, як виховання дітей, турбота про їх фізичний розвиток, підготовка до самостійного життя, матеріальне утримання, захист прав та інтересів дитини тощо.

Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Відповідно до роз'яснено, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Як одну із обставин позбавлення відповідача батьківських прав, позивач у позові посилалася на те, що останній ухиляється від виконання рішення суду про стягнення аліментів, має заборгованість.

Згідно з оглянутими у суді апеляційної інстанції матеріалами цивільної справи №2/477/579/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 липня 2015 року, останній зобов'язаний сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання сина Даніїла у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21 серпня 2014 року до досягнення ним повноліття.

Станом на 21 серпня 2016 року заборгованість по аліментам склала 2031 грн.88 коп., що підтверджується довідкою відділу ДВС ( а.с.94).

Проте, наявність заборгованості зі сплати аліментів не є беззаперечним доказом того, що відповідач навмисно не виконує обов'язків щодо виховання сина. Більш того, не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, з матеріалів справи №2/477/579/15 вбачається, що відповідач з січня по грудень 2014 року надавав позивачці матеріальну допомогу, перераховуючи на платіжну картку останньої, що нею не спростовано, кошти у різних сумах( а.с.50-62).

А відтак, спростовують посилання в апеляційній скарзі щодо ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини.

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 24 листопада 2015 року позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є доцільним ( а.с.62-63).

Обґрунтовуючи доцільність позбавлення відповідача батьківських прав орган опіки та піклування посилався на те, що існує заборгованість по аліментам, відповідно до інформації навчального закладу батько не приймає участі у вихованні сина та навчанні, батьківські збори не відвідує, а відповідно до витягу з терапевтичного відділення Жовтневої ЦРБ схильний до суїциду.

Також взято до уваги і висновок соціально-психологічного центру Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 12 червня 2015 року, відповідно до якого стосунки у дитини з батьком носять негативний характер, між ними відсутній будь-який емоційний зв'язок. З боку батька малолітній відчуває відстороненість, байдужість до свого життя (а.с. 85 цив.справа№2/477/579/15; а.с.62-63). Проте орган опіки та піклування не врахував, що даний висновок зроблено без спілкування з відповідачем, без дослідження відносин батька та дитини у присутності психолога.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо запрошення відповідача на відповідну бесіду до органу опіки та піклування. У суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснив, що він не запрошувався до органу опіки та піклування на засідання комісії.

А відтак, суд правильно не погодився з висновком органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки його складено без ґрунтованої перевірки взаємовідносин сторін та на підставі не підтверджених обставин порушення відповідачем вимог ст.ст. 10,152,155 СК України, не містить будь-яких фактичних даних щодо самоусунення відповідача від виконання батьківських обов'язків та не відповідає інтересам дитини, до того ж за відсутності самого відповідача, унаслідок чого він не мав можливості надати свої доводи й заперечення, що є порушенням Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання ст. 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих, у розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних на те причин, винної поведінки відповідача та свідомого ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Так, у судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_4 вказав на те, що позивач перешкоджає йому спілкуватися з сином, що спонукало його до звернення у 2014 році до органу опіки та піклування за місцем проживання сина з заявою про участь у його вихованні. Рішенням органу опіки та піклування було визначено день побачень з дитиною.

Проте, в дні побачень між ними ( сторонами) у присутності дитини виникали конфліктні ситуації, навіть викликалися працівники поліції, а тому не бажаючи в подальшому заподіювати психологічних травм синові, вважав за необхідне припинити такі побачення до досягнення ним 10 років, так як вважає, що з цього часу питання пов'язані з участю у вихованні та спілкуванні вирішуються за згодою самої дитини.

Отже, така поведінка відповідача свідчить, що він намагається не втрачати контакт зі своїм сином.

Позивач не заперечувала проти таких обставин ( встановлення органом опіки і піклування днів побачень з сином, конфлікти на цих побаченнях ), а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначене не підлягає доказуванню.

Виходячи із пояснень сторін, конфліктні ситуації, що виникають між сторонами стосуються спірних моментів участі у вихованні дитини її батьком та побаченні з ним.

Крім того, позивач вважає, що з часу вчинення відповідачем суїциду, останній взагалі не повинен спілкуватися з дитиною, так як може поширити на нього свої суїцидальні нахили.

Оскільки ОСОБА_2 чинить перешкоди у побаченні та спілкуванні батька з дитиною та між сторонами існує спір щодо спілкування відповідача з дитиною, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача не відповідає інтересам неповнолітнього, а відношення сина до батька сформоване його матір'ю.

Оскільки за матеріалами справи не підтверджено обставин самоусунення відповідача від виховання та утримання сина, винної поведінки, навмисного та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками відносно свого неповнолітнього сина, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

За такого рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі в силу ст.308 ЦПК України не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач вчинив суїцид, а відтак спілкування дитини з ним може мати небезпечні наслідки, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам факт вчинення суїциду, за відсутності доказів свідомого ігнорування батьківських обов'язків, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач почав сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду тільки з січня 2015 року, наявність заборгованості зі сплати аліментів не заслуговують на увагу, оскільки не є свідченням того, що відповідач навмисно не виконує обов'язки щодо виховання та утримання сина.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновку суду не впливають та його не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом 20 днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова