АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 755/16772/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7725/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

15 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, 17 квітня 2016 року представник ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 16 травня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 58017, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 391 105, 85 гривень на строк з 16 травня 2013 року по 16 травня 2033 року.

Зазначив, що Банк свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором.

2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Астра Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором кредиту ОСОБА_3 за договором іпотеки № б/н від 16 травня 2013 року передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначив, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 28 липня 2015 року наявна заборгованість у сумі: 391 105,85 гривень: сума заборгованості за кредитом - 374 706,17 гривень; сума заборгованості за відсотками - 16 399,68 гривень.

У зв'язку із викладеним, просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 391 105,85 гривень: сума заборгованості за кредитом - 374 706,17 гривень, сума заборгованості за відсотками - 16 399,68 гривень за кредитним договором № 58017 від 16 травня 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 травня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 58017, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 391 105, 85 гривень на строк з 16 травня 2013 року по 16 травня 2033 року.

2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором кредиту ОСОБА_3 за договором іпотеки № б/н від 16 травня 2013 року передала у іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання не виконує, у зв'язку із чим, станом на 28 липня 2015 року, наявна заборгованість у сумі: 391 105,85 гривень: сума заборгованості за кредитом - 374 706,17 гривень; сума заборгованості за відсотками - 16 399,68 гривень

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок переданням ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

За загальним правилом, закріпленим в частини 1 статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не повідомлено відповідача про дійсну наявну заборгованість та не надано тридцяти денний термін для усунення порушень.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції повною мірою не можна.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з договору іпотеки № б/н від 16 травня 2013 року, п.5.7 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотеко держателем права на звернення за вибором іпотеко держателя відбувається:

- за згодою Сторін Договору;

- за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок іпотекодавця;

- за рішенням суду;

За вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки, продажу предмета іпотеки.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності на іпотечне майно у спосіб, передбачений ст. 37 Закону країни «Про іпотеку».

Згідно ст. 37 Закону країни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15.

Ураховуючи, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, колегія суддів, виходячи із принципу диспозитивності, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді