Справа № 361/2774/14-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/997/16 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 46 15.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі: Яруну Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Княжицька сільська рада Броварського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою, знесення будівлі, відновлення межі, визнання не чинним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,2350 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, АДРЕСА_2, на якій знаходиться його домоволодіння до складу якого входить сарай.

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,1840 га за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

У листопаді 2012 року позивач ОСОБА_2 дізнався про те, що частина його сараю знаходиться на земельній ділянці відповідача ОСОБА_3.

ОСОБА_2 вважає, що право власності на свою земельну ділянку ОСОБА_3 набув з порушенням земельного законодавства за рахунок частини земельної ділянки, яка перебувала у позивача в постійному користуванні до приватизації, а також без погодження меж перед приватизацією.

Оскільки сарай належить позивачу на праві власності, вважає, що відповідно до ст. 120 ЗК України до нього перейшло право на частину земельної ділянки відповідача під ним, що порушує його право в зв'язку з чим виданий державний акт № НОМЕР_1 від 26.10.2006 року на право власності на ім'я відповідача, просив визнати недійсним.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, посилаючись на те, що між сторонами існувала домовленість щодо розпорядження земельними ділянками та узгодження межі між ними до проведення приватизації, які знаходилися у них в постійному користуванні. В тому числі ОСОБА_2 обіцяв розібрати сарай, який знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3 і побудований без його згоди та введений в експлуатацію. Оскільки домовленостей досягнуто не було, сарай входить до домоволодіння ОСОБА_2, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно останнього, скасувати його державну реєстрацію та зобов'язати відповідача знести сарай.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року у задоволенні позовів відмовлено.

В апеляційних скаргах сторони просять рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права скасувати і ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.01.2008р., виданого виконкомом Княжицької сільської ради, домоволодіння за адресою АДРЕСА_2, належить ОСОБА_2 на підставі рішення № 403 від 29.11.2007р. Об'єкт складається з житлового будинку А-1, 1969 року побудови, гаражу Б, вбиральні В, сараю -погрібу Г, сараю Д, сараю Е, колодязю К, огорожі №, форма власності приватна, частка 1/1. Згідно витягу про реєстрацію права власності - реєстрацію здійснено 12.01.2008р.

З технічного паспорту, виготовленого 01.10.2007р., на житловий будинок АДРЕСА_2, власник ОСОБА_2, та із зведеного акту вартості будівель і споруд, у складі даного домоволодіння наявні будинок і господарські споруди у незмінному складі, які існують станом на 15.08.2007р., в тому числі спірний сарай згідно посгоподарських книг рахується з 1969 року. Рік побудови 1972.

Рішенням Княжицької сільради №1822 від 13.10.2008р. передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,2350га - для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2.

Згідно довідки Княжицької сільради №384 від 24.03.1977 р. - виданої ОСОБА_3, - згідно з записом в погосподарській книзі за померлою ОСОБА_4 рахується на праві власності жилий будинок, розташований на землі радгоспу ім. Щорса площею 0,25га у селі Княжичі.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Княжицької сільської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить нерухоме майно житловий будинок і господарські споруди по АДРЕСА_3 в селі Княжичі; свідоцтво видане 5.10.2010р. на підставі рішення від 31.08.2010р., зареєстровано право власності в реєстрі 5.10.2010р.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого 26.10.2006р., - ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку 0,1840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд , на підставі рішення Княжицької сільської ради 2 сесії 5 скликання від 20.04.2006р. №74.

При приватизації між сторонами була погоджена межа.

Згідно висновку земельно-технічної експертизи №3345/15-41 від 1.07.2015р. фактична межа земельної ділянки з кадастровим № НОМЕР_3 ОСОБА_3, не накладається на об'єкти нерухомості, які належать ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) (висновок1). Існують невідповідності меж земельної ділянки за кадастровим № НОМЕР_3 оскаржуваному державному акту НОМЕР_5; межа ділянки накладається на об'єкт нерухомого майна, що розташований по АДРЕСА_2 (ОСОБА_2.); межа земельної ділянки АДРЕСА_3 зі східної сторони (Г-А) проходить через сарай, яким користується ОСОБА_2, площа накладання 5 кв.м (висновок2). Має місце порушення ОСОБА_2 умов землекористування, зокрема, порушення меж земельної ділянки по АДРЕСА_3 (що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту НОМЕР_4); існує накладання земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_2, на земельну ділянку ОСОБА_3, площа накладання становить 0,0008га (8 кв.метрів) (висновок3).

Згідно кадастрового плану земельної ділянки в. АДРЕСА_3 (гр-н ОСОБА_3.), виготовленого на підставі договору №07-15 від 3.08.2015р. виконавцем ОСОБА_5 (ліцензія державної служби геодезії, картографії та кадастру №547408), - межа земельної ділянки згідно фактичного користування по лінії (суміжній з землекористувачем ОСОБА_2.) фактично збігається з межею земельної ділянки к.н. НОМЕР_3, згідно державного акту, з несуттєвим викривленням в сторону ділянки ОСОБА_2, дана лінія межі в кінці межі впирається в стіну будівлі сараю (спірна будівля) , який розташований перпендикулярно до цієї межі на відстані 3,07 метри (по довжині) від кінця ділянки і 3 метри (по ширині) по лінії межі від вулиці. Таким чином, згідно даного кадастрового плану сарай ОСОБА_2 частково, правим кутом розміром 3м х 3,07м, розташований на земельній ділянці, яка за даним державним актом передана у власність ОСОБА_3 За тим же кадастровим планом фактично зайнята ОСОБА_3 земельна ділянка по передній лінії (до вулиці) виходить за межі переданої йому у власність за даним державним актом земельної ділянки зі збільшенням за рахунок земель загального користування (від вулиці).

Установивши вказані обставини, суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 виходячи з того, що він не довів будь-яких підстав для визнання нечинним або недійсним свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Княжицької сільради ОСОБА_2 на жилий будинок з господарськими спорудами. Дане свідоцтво видано власнику, який збудував дане майно, до того ж на виділеній у встановленому порядку земельній ділянці з конкретним цільовим призначенням, з дотриманням порядку і процедури видання даного правовстановлюючого документу. Сам по собі той факт, що частина одної з господарських споруд виявилась розташованою на ділянці відповідача - не є достатньою підставою для визнання свідоцтва нечинним або недійсним. При цьому суд враховував, що станом на час зведення вказаної будівлі, а також і в цілому жилого будинку та інших споруд, було чинним законодавство (ЦК УРСР, що діяв до 1.01.2004р.) , за яким настання права власності пов'язувалось зі зведенням (створенням) майна, а не з моментом отримання правовстановлюючого документу чи реєстрації права власності. А як встановлено судом, даний нерухомий об'єкт в цілому був збудований задовго до видачі свідоцтва і в тому числі до отримання відповідачем державного акту на земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд виходив з того, що він не довів наявності таких порушень чи перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні належною йому земельною ділянкою, які б підлягали судовому захисту. Відповідач не довів, що при зведенні сараю ОСОБА_2 навмисно порушив межу і створив перешкоди для нього; не довів, що ОСОБА_2 звів сарай без його згоди; не довів, що на даний час існують реальні перешкоди з боку ОСОБА_2, які б ускладнювали чи унеможливлювали користування земельною ділянкою, переданою йому у власність. Сам факт виступу кута сараю (в межах 5 -9 кв. метрів) на його ділянку, до того ж в кутку ділянки, не є таким суттєвим порушенням прав власника, яке б підлягало безумовному захисту у такий спосіб як знесення споруди, і не є такою перешкодою, без усунення якої стає неможливим користування земельною ділянкою для її власника в цілому. ОСОБА_3 достовірно знав про наявність даної споруди (чужої) на тій ділянці, на отримання якої він претендував; його влаштовувало таке обмеження його права власності і наявність частини чужої споруди на його ділянці. До того ж, суд, з аналізу подій, як вони відбувались станом на день складення акту узгодження меж, дійшов висновку, що саме домовленість між сусідами щодо подальшого існування сараю (залишення сараю) і була умовою, з якою ОСОБА_2 погодився підписати даний акт. Суд вважав слушним і логічним посилання представника позивача на ту обставину, що ОСОБА_2 не підписав би акт узгодження меж при умові покладення на нього обов'язку знести свій сарай. ОСОБА_3 не довів, що була домовленість знести сарай у майбутньому за першою його вимогою, і що на це погоджувався ОСОБА_2, підписуючи акт.

Також суд прийшов до висновку, що даний сарай з погребом являє собою цілісну будівлю капітального типу, яка в більшій і значній частині збудована ОСОБА_2 на його ділянці, і лише незначна частина сараю опинилась на ділянці ОСОБА_3 після видачі йому державного акту.

Проте такий висновок суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою не повністю відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Встановлено та не заперечуєтья, що при виготовленні проекту землеустрою до приватизації межа між сторонами була погоджена.

Згідно витягів з погосподарських книг вбається, що за ОСОБА_2 обліковувалася земельна ділянка площею 0,15 га; з 1995 по 2010 р.р. - 0,15 га; з 2011 року -0,2180 га.

За ОСОБА_3 була закріплена земельна ділянка з 1971 по 1996 р.р. - 0,25 га., з 1996 року - 0-,18 га; з 2010 року - 0,1840 га.

Земельна ділянка перешла ОСОБА_3 в користування від його бабусі ОСОБА_4, у якої земельна ділянка перебувала в користуванні площею 0,25 га.

Свідок ОСОБА_6 (дружина ОСОБА_3.) пояснила, що спірний сарай ОСОБА_2 збудував дуже давно, в 70-ті роки, тоді він казав, що заліз на ділянку ОСОБА_3 на 1 метр; на той час спору не було; в 1996 році ОСОБА_3 по межі був встановлений паркан із сітки рабиці і тоді було виявлено, що сарай ОСОБА_2 заходить за межу не на 1 метр, а на 3,5 метри, і тоді ж сусіди між собою вирішили, що ОСОБА_2 демонтує теплицю, курник і вигрібну яму, а сарай розбере пізніше за вимогою ОСОБА_3. В 2003 році, при підготовці документів на приватизацію присадибної земельною ділянки, складався акт узгодження меж з суміжними землекористувачами, при цьому був присутній ОСОБА_2, йому було вказано на те, що межа в її кінці проходить через сарай (впирається в стіну сараю); і ОСОБА_2 дав згоду на приватизацію по такій межі, конфлікту не було; після складення акту узгодження вона, свідок, віднесла ОСОБА_2 акт на підпис, і ОСОБА_2 (або його дружина) акт підписав. Коли у 2008 році ОСОБА_2 готував документи на приватизацію своєї присадибної ділянки, ОСОБА_3 показував землеміру мітку на стіні сараю, по який проходить межа, і тоді ж ОСОБА_3 підписав акт узгодження ОСОБА_2; після цього ОСОБА_3 почав вимагати розібрати сарай (частину сараю, яка розташована на їх ділянці), бо виник конфлікт з ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_7, яка проживає АДРЕСА_4, пояснила суду, що була присутньою як сусідка і як депутат сільради при складенні акту узгодження меж з суміжними землекористувачами у 2003 році (для відводу земельної ділянки ОСОБА_3.); межа між ділянками ОСОБА_3 і ОСОБА_2 замірялась геодезистами, виявилось, що сарай ОСОБА_2 заходить на ділянку ОСОБА_3 за межу на 2-3 метри, у тому місці на стіні сараю стояла мітка. Вона тоді звертала увагу сусідів , що сарай треба буде розбирати. Тоді ж ОСОБА_2 і ОСОБА_3 домовились, що сарай нікому не заважає, нехай стоїть.

Як пояснив ОСОБА_3, він уступив частину своєї земельної ділянки на користь ОСОБА_2 на підставі домовленості, яку останній компенсував частиної земельної ділянки в іншому місці.

Встановлено, що рішень органу місцевого самоврядування про вилучення земель у ОСОБА_3 не приймалось. Не приймалось також і рішень щодо передачі земель до приватизації ОСОБА_2

Відсутні також відомості у справі про те, що частина привативаційної земельної ділянки ОСОБА_2 передавалася за рахунок земель територіальної громади.

Вказане пояснює за яких обставин земельна ділянка ОСОБА_2 збільшилася у розмірах з 0,15 га до 0,2180 га, а земельна ділянка ОСОБА_3 змешилася з 0,25 га до 0,1840 га, тобто за домовленістю сторін.

Правильно вставивши обставини справи про те, що частина сараю знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3, суд безпідставно не задовольнив позов в цій частині, оскільки така обставина свідчить про порушення земельних прав її власника, а висновок суду в цій частині, проте що такі порушення є незначні необгрунтовані, оскільки відмовляти з цих підстав закон застережень не містить.

Отже сарай був побудований до вирішення питання розподілу між сторонами їх земельних ділянок по межі та на час побудови сараю, сарай був побудований на частині земельної ділянки, яка перебувала у ОСОБА_3 у користуванні загальною площею 0,25 га.

Таким чином вимоги ОСОБА_8 підлягають задоволенню, проте лише в частині порушених прав, а цими порушеннями є тільки частина сараю площею 5 кв. м., які знаходиться на його земельній ділянці.

З цих підстав його вимог в іншій частині щодо скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають, оскільки земельних прав цього позивача не порушують.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що в його користуванні до приватизації перебувало 0,40 га не підтверджується належними доказами, а довідка сільради про це спростовується записами погосподарських книг.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 правового значення для вирішення справи не мають, оскільки порушень при виготовленні технічної документації із землеустрою порушень не виявлено.

Крім того сам по собі державний акт на право власності на земельну ділянку є лише документом, який посвідчує право і окремо він без визнання незаконним рішень органу, наділеного передавати землю у власність не оскаржується.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову частково.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити часткво.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 рокув частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована по АДРЕСА_3 шляхом знесення частини сараю, площею 5 кв.м., який на праві власності належить йому.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді