АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/1082/15-ц Головуючий суддя І інстанції Ященко С. О.
Провадження № 22-ц/790/901/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Пшенічної Л.В.,

за участю секретаря - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товаритсва з обмеженою відповідальністю «Фрегат - К» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати звільнення незаконним, змінити формулювання причин звільнення та стягнути з ТОВ «Фрегат - К» заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтовування своїх вимог посилалась на те, що 01.09.2014 року між нею та ТОВ "Фрегат-К" укладено трудовий договір, що підтверджується наказом № 27-ОК від 01.09.2014 року.

Її прийнято на роботу на посаду медичної сестри з дорейсового огляду водіїв із графіком роботи 1 добу - 2 доби вихідних.

03.01.2015 року вона вийшла на роботу відповідно до графіка, однак на її робочому місці знаходилась інша медична сестра.

До виконання своїх обов'язків 03.01.2015 року вона допущена не була.

06.01.2015 року відповідно до графіку вона також з'явилась на роботу, однак на робоче місце також допущена не була. В подальшому з'ясувалось, що її звільнено з роботи за прогули, які нібито вона вчинила у грудні місяці 2014 року.

Однак, у грудні місяці 2014 року вона була відсутня на роботі за погодженням з керівництвом, перебувала у неоплачуваній відпустці, а тому ніяких прогулів не вчиняла.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, додатково пояснила, що місце її проживання зареєстроване у м. Донецьку.

В зв'язку з необхідністю забрати деякі речі зі свого житла у м. Донецьку, у грудні місяці 2014 року вона попередньо погодила з керівництвом ТОВ "Фрегат-К" свою відсутність на робочому місці протягом 10 днів, оскільки у листопаді місяці 2014 року відпрацювала більше, ніж передбачено графіком, письмову заяву про відпустку не подавала, з наказом про відпустку її не ознайомлювали. Приступивши до роботи після відпустки, 16.12.2014 року до неї претензій щодо відсутності ніхто не пред'являв. Натомість у січні місяці 2015 року її ознайомили з актами про її відсутність на робочому місці 04, 07, 10 та 13 грудня 2014 року й наказом про звільнення.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування вище зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Справа розглядалась неодноразово.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким необхідно відмовити у позові з інших підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов є передчасним, оскільки позивачка безпосередньо наказ про її звільнення не оскаржує.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що наказом № 27-ОК від 01.09.2014 року ОСОБА_2 прийнято на посаду медичної сестри з предрейсового огляду водіїв з 01.09.2014 року.

Наказом № 01-ОК від 05.01.2015 року звільнено ОСОБА_2 з посади медичної сестри з предрейсового огляду водіїв з 06.01.2015 року за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для звільнення, як вбачається з наказу, були акти про відсутність позивача на роботі 04, 07, 10, 13 грудня 2014 року без поважної причини.

Вказане підтверджується даними табелю обліку робочого часу, а також записами у «Журналі щоденного предрейсового та після рейсового медичних водіїв» за відповідний період 2014 р. , який було оглянуто в суді апеляційної інстанції.

Після фактичного виходу на роботу від ОСОБА_2 до керівництва ТОВ «Фрегат - К» не надійшло будь - яких виправдувальних документів або пояснень щодо причин її відсутності на робочому місці.

06. 01. 2015 року позивачку було ознайомлено із наказом про звільнення № 01/1 - ОК від 05. 01. 2015 року. Трудову книжку забирати ОСОБА_2 відмовилася, про що є відповідна відмітка у журналі обліку трудових книжок, вказане не заперечувала позивачка у судовому засіданні.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості отримати трудову книжку у відповідача.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4ст. 40 КЗпП того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції не заперечувала про відсутність на робочому місці в період з 03 по 13 грудня 2014 року. Будь - які поважні причини, за яких її не було на роботі вона не надала.

Посилання на те, що у неї була усна домовленість з керівництвом ТОВ «Фрегат -К» про її відсутність протягом тривалого часу нічим не підтверджена, з письмовими заявами про її неявку на роботу вона не зверталась.

До теперішнього часу від ОСОБА_2 до керівництва ТОВ «Фрегат - К» не надійшло будь - яких виправдувальних документів або пояснень щодо причин її відсутності на робочому місці.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника.

Судом встановлено, що позивачка із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на термін 10 днів не зверталась і наказ з цього приводу не видавався.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачка була відсутня на роботі в період з 03 по 13 грудня 2014 року без поважних причин, а тому звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Представник відповідача пояснила, що з часу виходу позивачки на роботу, їй неодноразово пропонувалось надати пояснення стосовно поважності відсутності на роботі у період з 03 по 13 грудня 2014 року.

Однак, позивачка відмовилася від надання таких пояснень як і від отримання трудової книжки.

За змістом ч. 3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Приймаючи рішення про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідач у повному обсязі перевірив обставини, за яких позивачка була притягнута до такої відповідальності, ступінь важкості проступку, що саме за ці проступки слід звільняти працівника з роботи, враховано стаж роботи у товаристві, який склав більше ніж три місяця.

В судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що на підприємстві відсутня профспілкова організація і позивачка не є членом будь-якої профспілкової організації, а тому на вказані правовідносини не розповсюджуються положення ст. 43 КЗпП України.

З урахуванням наведеного не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивачки в частині зміни формулювання причин звільнення, оскільки яким чином необхідно змінити формулювання причин звільнення вона не пояснила, з будь-якою заявою про звільнення до відповідача вона не зверталась.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ЧеголяіОксани Петрівни - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до товариства з обмеженою відповідальністю « Фрегат - К» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Н.М. Шаповал

Судді: І.С. Кіпенко

Л.В. Пшенічна