Провадження № 22ц/784/444/16 Суддя першої інстанції Чернякова Н.В.
Справа№476/996/15-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_4, на рішення Єланецького районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору і договору поруки -

В С Т А Н О В И Л А:

4 вересня 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (надалі Фонд) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про дострокове стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банком «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредитні кошти в сумі 38 560, 20 дол. США, на умовах сплати 13.39% річних за користування кредитом та поверненням кредиту в строк до 9 листопада 2035 року.

В забезпечення виконання умов цього договору 27 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за яким остання зобовязалась відповідати солідарно з позичальником за виконання зобовязань за кредитним договором.

У звязку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору, утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 26 серпня 2015 року склала 38 183,82 дол. США, що еквівалентно 863 848,26 грн.

Посилаючись на викладене, Фонд просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у сумі 38 183,82 дол. США, що еквівалентно 863 848,26 грн.

30 вересня 2015 року відповідачі звернулись до суду із зустрічним позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними кредитного договору і договору поруки.

Вимоги зустрічного позову відповідачі мотивували тим, що кредитор в порушення вимог ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ надав споживчий кредит в іноземній валюті, не маючи на це індивідуальної ліцензії, договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту та детального розпису загальної вартості кредиту; на свій розсуд проводив зарахування щомісячних платежів на погашення тіла кредиту та відсотків, значно збільшуючи зарахування на відсотки за рахунок зменшення зарахувань на погашення тіла кредиту. Крім того, умови укладення кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, встановлюють істотний дисбаланс договірних прав і обовязків направлених на погіршення становища позичальника.

Під час укладення договору, позивачльника навмисно було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення та кредитний договір містить несправедливі умови, що поставило позичальника в невигідне становище і порушує його права, як споживача.

Посилаючись на викладене, та, як на підставі недійсності правочину на ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, відповідачі просили суд визнати недійсними кредитний договір та договір поруки.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2015 року первісний та зустрічний позиви обєднанні в одне провадження.

Рішенням того ж суду від 25 грудня 2015 року позов уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 залишок кредиту за кредитним договором № 08/11/2007/84ОК3444 від 27 листопада 2007 року станом на 26 серпня 2015 року в сумі 38 183, 82 дол. США, що еквівалентно 863 848 грн. 26 коп. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову також відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_3 просив рішення суду тільки в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_7 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" (правонаступник - ПАТ КБ "Надра") та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 08/11/2007/840К3444, за умовами якого остання отримала грошові кошти у сумі 38560,20 дол. США зі сплатою 13,39% річних, щомісячно протягом усього терміну користування кредитними коштами до 09 листопада 2035 року та сплатою комісії за рахунки в розмірі 1,75% від суми виданих коштів(а.с.8-9).

Згідно пунктів 3.3.1-3.3.3 вказаного договору позичальник повинен щомісячно до 10 числа поточного місяця вносити мінімальний необхідний платіж у сумі 444,22 дол. США.

Черговість зарахування коштів при наявності заборгованості за кредитом визначена п. 3.5 кредитного договору.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 27 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Надра» та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалася перед Банком відповідати за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 08/11/2007/840К3444 від 27 листопада 2007 року (а.с.10).

За розрахунками позивача внаслідок неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 26 серпня 2015 року склала 38 183,82 дол. США, що еквівалентно 863 848,26 грн., з яких: 34 657,21 дол. США заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена, 3 056,04 дол. США - заборгованість по сплаті відсотків, 471,57 дол. США пеня за прострочення сплати кредиту (а.с. 6-7).

Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалася на порушення банком її прав споживача за укладеним договором про надання споживчого кредиту, зокрема: споживчий кредит надано в іноземній валюті, не маючи на це індивідуальної ліцензії, договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту та детального розпису загальної вартості кредиту; банк на свій розсуд проводив зарахування щомісячних платежів на погашення тіла кредиту та відсотків, значно збільшуючи зарахування на відсотки за рахунок зменшення зарахувань на погашення тіла кредиту. Крім того, умови укладення кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, встановлюють істотний дисбаланс договірних прав і обовязків направлених на погіршення становища позичальника.

Під час укладення договору, її навмисно було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення та кредитний договір містить несправедливі умови, що поставило її в невигідне становище і порушує її права, як споживача.

Відповідно до п. 14 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року з відповідними змінами при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Виходячи зі змісту правових норм для договору кредиту істотними умовами вважаються умови про предмет договору, кредитні умови та порядок надання кредиту: форми кредитування, зобовязання сторін; тип відсоткової ставки, строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Оскільки текст укладеного з відповідачем кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, то договір повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Позичальник виконував умови договору, здійснюючи платежі за взятими на себе зобовязаннями, тим самим підтверджуючи свою згоду з умовами договору.

За такого, укладаючи спірний договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем також не доведено, що сторони при укладенні договору про надання споживчого кредиту були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України та вищезгаданих умов договору відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Крім того, ОСОБА_3 стверджувала, що банк неправомірно укладав угоду на видачу кредиту готівкою в іноземній валюті, оскільки грошові зобовязання на території України, які виникають між сторонами на підставі кредитного договору, повинні бути виражені та виконуватися лише в національній валюті України гривні, а також банківська установа не мала індивідуальної ліцензії Національного банку України ( надалі НБУ) на надання кредитів в іноземній валюті.

Проте, відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом.

Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ( надалі Декрет КМУ) передбачає, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ.

В частині вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судом.

Крім того, Національним банком України на виконання положень ст. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Зазначені норми не суперечать й положенням ст. 99 Конституції України, яка не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

На таке застосування законодавства України, що регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, указано в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, прийнятій у цивільній справі за позовом ОСОБА-1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА-2, треті особи: Національний банк України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ОСОБА-3,ОСОБА-4 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Указане рішення Верховного Суду України, ухвалене в порядку перегляду судових рішень з мотивів неодноразового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, який в силу статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи банківська установа на час укладення спірного кредитного договору мала банківську ліцензію та письмовий дозвіл, видані НБУ, на здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак наявність у банку зазначених документів є достатньою правовою підставою для здійснення кредитування в іноземній валюті.

Отже, колегія суддів на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, погоджується з висновком районного суду про те, що підстави, передбачені ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним відсутні, так як відповідач не довів введення його в оману з боку банківської установи чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обовязком (ст.ст. 10,60 ЦПК України). У звязку з наведеним відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України для скасування рішення районного суду в частині, що оскаржується.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 303 ЦПК України, виходячи з меж апеляційної скарги ОСОБА_3, апеляційним судом не перевірялась законність та обґрунтованість рішення районного суду в іншій частині вирішення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_4 відхилити, а рішення Єланецького районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_8