АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №761/38139/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2522/2016 /2014
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Побірченко Т.І.
08 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді Побірченко Т.І.

суддів Барановської Л.В., Панченка М.М. при секретарі Куркіній І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 3» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово - комунальні послуги, трьох відсотків річних, інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «Рада 3» звернулося з позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просило стягнути заборгованість за надані послуги в сумі 36 655,17 грн., інфляційних втрат в сумі - 23 638,89 грн. та 3% річних в сумі - 3 962,50 грн. та судові витрати в сумі - 1 218 грн.. Посилається на те, що ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1, до якого надаються за участю ТОВ «Рада 3» комунальні послуги. Проте, відповідач не в повному обсязі здійснює оплату за послуги. Зазначає, що розрахована заборгованість стосується коштів за оплату послуг за підігрів холодної води, що вимірюється в Гігакалоріях і заходить до будинку від ПАТ «Київенерго», з яким у позивача укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді. На вході до будинку знаходиться лічильник, за показаннями якого, згідно площі квартир та приміщень власників, розраховується сума за надані послуги, в тому числі і відповідачу. Оскільки даних про встановлення лічильника в нежитловому приміщення ОСОБА_3 немає, що вказують дані про відсутність його обліку на балансі позивача, тому суми боргу розраховані по загально - будинковому лічильнику.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Рада 3» суму заборгованості за житлово - комунальні послуги за період з 01.08.2011р. по 01.09.2015р. в розмірі неоплачених коштів за підігрів гарячої води в сумі - 23 270,95 грн., інфляційні нарахування в розмірі - 17 011,06 грн., 3% річних в розмірі 2 855,63 грн. та судовий збір - 431,38 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмолено.

В апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставина справи. Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки між позивачем та відповідачем не укладалася угода про надання такої послуги як «підігрів холодної води», надання такої послуги взагалі технічно неможливо, оскільки нежиле приміщення обладнане на вводі тільки двома трубами, через які надаються послуги з централізованого постачання холодної води та централізованого постачання гарячої води. Крім того, апелянт зазначає, що відповідач в повному обсязі сплачував за таку отриману послугу як «централізоване постачання гарячої води», про що свідчать надані квитанції, будь-яка заборгованість перед позивачем саме за надані житлово-комунальні послуги відсутня, він не є стороною договору між позивачем та ПАТ «Київенерго», відповідно, умови цього договору не створюють для відповідача жодних зобов'язань. На підставі викладеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_2. Житлово-експлуатаційною організацією яка обслуговує зазначений будинок є ТОВ «Рада-3».

Між позивачем і відповідачем укладено Договір на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень, надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 20.12.2001 року, який є чинним та не оспорюється сторонами.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати житлово-комунальних послуг, в своїй первісній позовній заяві, ТОВ «Рада-3» просило стягнути заборгованість за експлуатаційні витрати, за опалення, за вивіз ТПВ та за підігрів холодної води.

Під час розгляду справи, місцевим судом встановлено та підтверджено як документами, так і поясненнями сторін, що у відповідача відсутня заборгованість за експлуатаційні витрати, за опалення та за вивіз ТПВ, натомість, між сторонами існує спір тільки щодо оплати гарячого водопостачання.

Позивач вважає, відповідно до Договору про постачання теплової енергії у гарячій воді №33-0579 від 25.11.2002 року, укладеного між ТОВ "Рада-3" та ПАТ «Київенерго», він виступає транзитером житлово-комунальних послуг та надає відповідачу таку послугу як «підігрів холодної води» при цьому, посилаючись на даний договір, одиницею виміру цієї послуги він встановлює Гкал.

Крім того, посилаючись на п.1 Додатку до Розпорядженням КМДА №859 від 31.05.2011 р. «Про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виконавцями цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з бюджетними організаціями та іншими споживачами», позивач вважає правомірним, при виставленні рахунків відповідачу, застосовувати тариф у розмірі 991,58 грн. за 1 Гкал.

Задовольняючи уточнені позовні вимоги ТОВ «Рада-3», районний суд погодився з вказаними доводами позивача, однак, висновки районного суду про правомірність вимог позивача не ґрунтуються на приписах чинного законодавства та порушують встановлений порядок надання житлово-комунальних послуг.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 3 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що предметом регулювання цього закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, а суб'єктами цього закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Статтею 1 цього закону визначено, що виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Даний закон, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, не містить визначення такого суб'єкту як транзитер, відтак, твердження позивача що він не є виконавцем житлово-комунальних послуг, є хибним.

Частинами 2, 3 статті 7 Закону №1875-IV передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги

Частиною 2 статті 8 вказаного Закону встановлено, що стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи.

Пунктом 1 частини 1 статті 13 вказаного Закону, до комунальних послуг віднесено централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів.

Частиною 1 статті 14 Закону №1875-IV встановлено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Також, частиною 2 цієї ж статті передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Крім того, статтею 31 Закону №1875-IV встановлено, що порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України, а виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Діючи в межах делегованих йому статтями 8, 31 Закону №1875-IV повноважень, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 869 від 01.06.2011 р. «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», якою затвердив «Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води».

Пунктом 86 даного Порядку встановлено, що одиницею калькулювання собівартості послуги з централізованого постачання гарячої води є 1 куб. метр води, підігрітої до нормативної температури, а одиницею калькулювання собівартості послуги з централізованого опалення є 1 Гкал теплової енергії (пункт 68 Порядку).

Також, Кабінет Міністрів України Постановою № 630 від 21 липня 2005 року затвердив «Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Вказаний Типовий договір є обов'язковим для всіх суб'єктів житлово-комунальних послуг та передбачає що тариф на таку житлово-комунальну послугу як централізоване постачання гарячої води встановлюється в гривнях за 1 куб.м..

31 травня 2011 року Київська міська державна адміністрація прийняла Розпорядження №859, яке було чинним під час спірних правовідносин, пунктом 3 якого встановила тариф на централізоване постачання гарячої води у розмірі 59,11 грн. за 1 куб.м..

Аналізуючи наведені вище нормативно-правові акти в їх системному зв'язку, слід дійти висновку, що чинним законодавством про житлово-комунальні послуги передбачена така комунальні послуга як «централізоване постачання гарячої води», ця послуга відноситься до другої групи послуг, тарифи на яку встановлюються не договором, а затверджуються органами місцевого самоврядування (ст. 14 Закону №1875-IV), одиницею виміру цієї послуги є 1 куб.м (п.86 Порядку, який затверджений Постановою КМУ № 869), а порядок надання цієї послуги чітко визначений Типовим договором, норми якого є обов'язковими як для споживача. так і для виконавця житлово-комунальних послуг (п.1 Правил, які затверджені Постановою КМУ №630).

Таким чином, за умови надання такої комунальної послуги як «централізоване постачання гарячої води», застосування до неї одиниці виміру цієї послуги в Гкал є неправильним та таким, що порушує встановлені вище приписи законодавства, також, помилковим є застосування до цієї послуги пункту 1 Розпорядження №859 Київської міської державної адміністрації, яким встановлено тариф за централізоване опалення (991, 58 грн. за 1 Гкал), оскільки тариф за централізоване постачання гарячої води встановлено пунктом 3 цього Розпорядження (59,11 грн за 1 куб.м).

Водночас, як вбачається з позовної заяви (т.1 а.с. 1-3) та із заяви про збільшення позовних вимог (т.1 а.с. 203-204), позивачем не ставилася така позовна вимога як «стягнення заборгованості за централізоване постачання гарячої води».

Натомість, як вбачається з розрахунків заборгованості, які додавалися як до позовної заяви, так і до заяви про збільшення позовних вимог (т.1 а.с. 87-88, 205-206), позивач вважає, що у відповідача існує заборгованість за таку послугу як «підігрів холодної води», яку він обраховує в цих розрахунках в гривнях за 1 Гкал..

Статтею 14 Закону №1875-IV визначено, що до третьої групи тарифів відносяться житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Частиною 1 статті 26 Закону №1875-IV встановлено, що істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є:

1) найменування сторін;

2) предмет договору;

3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг;

4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги;

5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості;

6) права та обов'язки сторін;

7) порядок контролю та звіту сторін;

8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг;

9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу;

10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту);

11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку;

12) порядок здійснення ремонту;

13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору;

14) порядок вирішення спорів;

15) перелік форс-мажорних обставин;

16) строк дії договору;

17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору;

18) дата і місце укладення договору.

Частиною 2 статті 26 Закону №1875-IV також передбачено, що крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін, крім того вказано, що договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Аналіз Договору на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень, надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 20.12.2001 року, (т.1 а.с. 66-68) який укладений між позивачем та відповідачем, не містить даних про те, що сторони домовилися як про надання такої послуги як «підігрів холодної води», так і про суттєві умови надання такої послуги, які передбачені статтею 26 Закону №1875-IV.

Як в районному суді, так і під час розгляду справи в апеляційному суді, сторони підтвердили, що окрім Договору від 20.12.2001 року інших договорів вони між собою не укладали.

Посилання позивача, в якості правової підстави для задоволення його позовних вимог, на Договір про постачання теплової енергії у гарячій воді №33-0579 від 25.11.2002 року, укладений між ТОВ "Рада-3" та ПАТ «Київенерго» є неправомірним, оскільки, згідно загальних засад цивільного законодавства, цивільно-правовий договір укладений між двома суб'єктами права не створює цивільні права та обов'язки для третьої сторони, яка не є учасником даного зобов'язання.

Також, колегія критично відноситься до доводів позивача, що саме такі умови надання комунальних послуг визначені вказаним Договором №33-0579, оскільки, позивач як виконавець житлово-комунальних послуг, а ПАТ «Київенерго» як виробник зазначених послуг не можуть порушувати приписи законодавства щодо порядку надання комунальних послуг, які відносяться до другої групи тарифів, передбачених статтею 14 Закону №1875-IV.

Відповідно до статті 3 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, кожна особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Статтею 20 ЦК України визначено, що позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту порушеного права.

За правилами статей 11, 60 ЦПК України, які визначають диспозитивність сторін, суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог та наданих ним доказів.

Позивачем у справі не доведено, що між ним та відповідачем укладено у встановленому законом порядку, угоду про надання послуги з підігріву холодної води, що він надавав саме таку послугу, відтак, у відповідача відсутні правові підстави - як договірні, так і такі, які випливають із актів цивільного законодавства, щодо обов'язку по оплаті такої послуги.

Скасовуючи рішення районного суду, колегія приймає до уваги також те, що позивачем заявлялась позовна вимога про стягнення заборгованності за «підігрів холодної води», в той же час, районний суд, задовольняючи вимоги позивача, стягнув з відповідача кошти за «підігрів гарячої води», що є нетотожним заявленій позовній вимозі, тобто, фактично вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачем при розгляді даної справи сплачувався судовий збір у розмірі 121,80 грн. за подачу заяви про перегляд заочного судового рішення (платіжне доручення від 25.06.2015 року) та судовий збір у розмірі 1060,25 грн. при поданні апеляційної скарги (квитанція від 17.12.2015), які, відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Отже, враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307,309,313,314,317,319 ЦПК України, колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 3» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово - комунальні послуги, трьох відсотків річних, інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада-3» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1182,05 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

В касаційному порядку може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-