АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, захист честі, гідності та ділової репутації.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» (надалі -ДНУ «Енциклопедичне видавництво») про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, захист честі, гідності та ділової репутації.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 лютого 2013 року працювала за сумісництвом на посаді відповідального секретаря у державному підприємстві «Всеукраїнське спеціалізоване видавництво «Українська енциклопедія» ім. М.П. Бажана» й після реорганізації якого - з 01 вересня 2013 року на посаді ученого секретаря за сумісництвом у ДНУ «Енциклопедичне видавництво», проте наказом №61 від 30 березня 2015 року її було звільнено з займаної посади у зв'язку з прийняттям на цю посаду працівника за основним місцем роботи.

Вважає звільнення незаконним, остільки наказ про її звільнення не був погоджений з профспілкою, членом якої її було обрано, а в порушення ч.1 ст.49-2 КЗпП України, її не було попереджено про вивільнення від роботи за два місяці.

Окрім цього, установа відмовилась передати їй наданий нею на підставі договору позички №005 від 01 квітня 2013 року у безоплатне користування комп'ютер, а визначити правильність нарахування та повноту виплат їй заробітної плати не видається можливим. У січні-березні 2015 року адміністрація відповідача на зборах трудового колективу розповсюджувала щодо неї негативну, неправдиву інформацію, що призвело до погіршення ставлення до неї, як ученого секретаря та члена виборного органу профспілки.

З урахуванням уточнень до позову, ОСОБА_1 просила визнати незаконним її звільнення з роботи та поновити на посаді вченого секретаря ДНУ «Енциклопедичне видавництво»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2015 року по дату поновлення на роботі, немайнову шкоду, заподіяну приниженням честі, гідності та ділової репутації у сумі 30 000 грн.; надбавку до зарплати, в сумі 1938 грн. 15 коп., компенсацію за невикористану відпустку, в сумі 3321грн.72коп., а також зобов'язати відповідача повернути належне їй на праві власності майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним та поновлено на посаді ученого секретаря ДНУ «Енциклопедичне видавництво» з 01 квітня 2015 року.

Стягнуто з ДНУ «Енциклопедичне видавництво» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, в сумі 16 686 грн. 73 коп. та моральну шкоду, в розмірі 1000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача, за її змістом, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та її представника, які просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення моральної шкоди, заподіяної приниженням честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання повернути майно, не оскаржено, тому колегія суддів на підставі вимог ч.1 ст.303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи,наказом № 1-к від 30 вересня 2013 року ОСОБА_2 була призначена у ДНУ «Енциклопедичне видавництво» на посаду ученого секретаря за сумісництвом з 01 жовтня 2013 року, з оплатою 0,5 ставки посадового окладу (а.с.43).

Наказом №61 від 30 березня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади у зв'язку з прийняттям на цю посаду працівника за основним місцем роботи відповідно до ст. 7 КЗпП України, п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року № 43 (а.с.45).

Згідно даних долученого до справи наказу №60 від 30 березня 2015 року, на посаду ученого секретаря ДНУ «Енциклопедичне видавництво» з 1 квітня 2015 року призначено іншого працівника (а.с.44).

Визнаючи доведеним порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1 під час звільнення, районний суд виходив з того, що позивачку не було персонально попереджено про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місяці, у визначений положеннями ст.49-2 КЗпП України строк.

Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Як убачається з матеріалів справи, основним місцем роботи позивачки є посада наукового співробітника Інституту політичних та етнонаціональних досліджень ім.І.Ф. Кураса НАН України, й за сумісництвом - посада ученого секретаря ДНУ «Енциклопедичне видавництво».

Згідно ст. 102-1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій (Наказ Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, далі - Положення № 43), сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи).

Відповідно до статті 7 КЗпП додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу) встановлюються законодавством.

Так, для сумісників додаткові підстави для звільнення (крім передбачених КЗпП) визначені у пункті 8 Положення N 43 а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці.

Згідно з п. 8 Положення № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством (ст. 36, 38, 40 КЗпП тощо), а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Отже, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться на підставах, передбачених законодавством, а також у випадку прийняття працівника, який не є сумісником.

Відповідач є державною установою, а тому на його діяльність поширюється зазначене Положення.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових стосунках з відповідачем на посаді ученого секретаря за сумісництвом й звільнена у зв'язку з працевлаштуванням на посаду іншого працівника, який не є сумісником.

Отже, спеціальне законодавство щодо припинення трудових відносин із сумісниками не містить обов'язку роботодавця виконання вимог ст.49-2 КЗпП України в частині попередження такого працівника про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці.

При цьому, ст. 43-1 КЗпП України встановлено особливий порядок звільнення працівника (без попередньої згоди профспілкового органу у випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Отже, у випадку звільнення із суміщеної роботи через працевлаштування іншого робітника, який не є сумісником, власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір із сумісником без попередньої згоди профспілкового органу та без попередження про наступне звільнення за два місяці.

Між тим, районний суд, хоча і керувався вимогами ст.ст.43-1, 49-2 КЗпП України, а також п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, проте неправильно витлумачив їх зміст й прийшов до необґрунтованого висновку про порушення трудових прав ОСОБА_1 під час звільнення її з роботи у зв'язку з не попередженням про це за два місяці.

Матеріалами справи безспірно доведено, що позивачку звільнено із суміщуваної роботи з 31 березня 2015 року й з 01 квітня 2015 року на цю ж посаду, за основним місцем роботи, призначено іншого працівника (а.с.44, 45).

Враховуючи особливі умови працевлаштування ОСОБА_1, адміністрація відповідача мала правові підстави до розірвання трудового договору з позивачкою без попередньої згоди з профспілковим органом.

За таких обставин, рішення районного суду в частині вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як постановлене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині необхідно ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/12661/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3959/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.