АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А

09.04.2014 ОСОБА_1, звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та простив встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в частині 37/200 частин, що становить 367,5 кв.м. та усунути йому перешкод в користуванні вказаною земельною ділянкою і приміщенням: частиною кухні площею 7.4 кв.м.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2016 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та приміщенням - закрито в частині позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою і усунення перешкод у користуванні приміщенням у вигляді кухні.

Справа № 759/6111/14
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/11663/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, з підстав порушення судом норм процесуального права. Позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо закриття провадження в частині позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою і усунення перешкод у користуванні приміщенням у вигляді кухні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки позивач звернувся до суду з метою встановлення порядку користування 37/200 частин земельної ділянки, загальна площа якої становить 1986.47 кв.м., а предмет позовних вимог вирішених у рішенні Ленінградського районного суду м. Києва від 26.06.1992 стосувався встановлення порядку користування 37/200 частин земельної ділянки загальною площею 711 кв.м., тобто предмет у вищезазначених позовних заявах різний, а позовні вимоги не є однаковими.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідачів та третьої особи ОСОБА_6, - ОСОБА_12 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники розгляду в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з положень п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та вважав, що судовими рішеннями, які набрали законної сили і наявні в матеріалах справи, вже вирішено спір щодо частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, якою позивач має право користуватися в натурі та виділено її на місцевості. Також вирішено питання стосовно усунення позивачу перешкод в користуванні кухнею, шляхом приведення її до розміру 7,4 кв.м. у відповідності до рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 10.12.1984.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 26.06.1992 був задоволений позов ОСОБА_1. Виділено йому в користування земельну ділянку, прилеглу до його приміщень в житловому будинку площею 131,5 кв.м, згідно схематичного плану до висновку технічної експертизи. Визначено, що вхід зі своєї ділянки ОСОБА_1 здійснювати по АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 - по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3 і ОСОБА_13 за власний рахунок усунути ОСОБА_14 перешкоди в користуванні кухнею, шляхом приведення її у відповідність до рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 10.12.1984 (а.с.13-15).

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 10.04.2000 зобов'язано ОСОБА_3 :

- за власний рахунок перенести свій паркан на лінію розмежування земельних ділянок, згідно рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 26.06.1992, схематичного плану технічної експертизи БТІ від 25.06.1992 і технічного паспорту на житловий будинок від 21.01.1999;

- за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні кухнею, належною ОСОБА_14 згідно рішення, суду від 26.06.1992р., зокрема: привести площу кухні ОСОБА_1 до 7.4 кв.м., визначеної на поверховому плані під номером 5-1, тобто передвинути стіну розділу приміщень, позначених під номерами 5-І і 4-2 на 0,2 м в сторону приміщення, позначеного під літерою 4-2, належному ОСОБА_3, (а.с. 18-20)

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2011 відмовлено у задоволені позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_15, ОСОБА_16. ОСОБА_4, ОСОБА_5 про збільшення долі у праві власності на частину будинку та розподіл земельної ділянки в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою.

З описової та мотивувальної частини рішення вбачається, що позивач ОСОБА_1 посилався на необхідність збільшення в натурі його частки земельної ділянки у зв'язку із фактичним збільшенням розміру земельної ділянки по АДРЕСА_1, площа якої на даний час становить 1986 кв.м., а при ухвалення рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 26.06.1992 суд виходив з площі земельної ділянки - 711 кв.м. Також ним були заявлені вимоги і щодо зміни частки в будинку, у зв'язку з його збільшенням (а.с.187-188)

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2012 вказане судове рішення змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на підставу для відмови у позові пропуск строку позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. В решті судове рішення залишено без змін.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 простив встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в частині 37/200 частин, що становить 367,5 кв.м. (тобто його частка, виходячи із загально площі земельної ділянки 1986 кв.м.); усунути йому перешкод в користуванні вказаною земельною ділянкою і приміщенням: частиною кухні площею 7.4 кв.м.

За наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, вже вирішено спір щодо частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, якою позивач має право користуватися в натурі та виділено її на місцевості. При цьому доводи апеляційної скарги щодо іншого розміру земельної ділянки, яка є предметом даного розгляду, є безпідставними, оскільки і такі вимоги були розглянуті судом, постановлено відповідне судове рішення, яке набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом.

Питання стосовно усунення позивачу перешкод в користуванні кухнею, шляхом приведення її до розміру 7,4 кв.м. у відповідності до рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 10.12.1984 також було вирішено рішеннями Ленінградського районного суду м. Києва від 26.06.1992, від 10.04.2000, а також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2011.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, не виконання судового рішення в своїй суті не може бути правовою підставою для не застосування п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, оскільки дії щодо виконання судового рішення перш за все залежать від позивача (стягувача на стадії виконавчого провадження).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладанням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення та принципу остаточності рішень суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність додержання принципу юридичної визначеності. Зокрема, у справі «Желтяков проти України» вказано, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті принципу верховенства права. Одним із основоположних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що позови є тотожними, між тими ж сторонами і з того ж предмету спору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні приміщенням у вигляді кухні, на підставі п. 2 ч.1. ст. 205 ЦПК України.

Ухвала суду є законною та обґрунтованою, відповідає вимогам процесуального права, внаслідок чого підстав для її скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошеннята може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: