Справа № 306/989/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.,

з участю секретаря : Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 20 липня 2016 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 від імені якої діє піклувальник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від імені якої діє піклувальник ОСОБА_4 звернулись у суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що житловий будинок № 215 в с. Солочин, Свалявського району належить їм на праві спільної часткової власності, та являється їх єдиним житлом. Але проживати у такому не мають можливості внаслідок його пошкодження з середини відповідачем ОСОБА_1, який там донедавна проживав, проте через неправомірні дії по відношенню до позивачів, рішенням суду був виселений та знятий з реєстрації. Згідно експертного дослідження вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень внаслідок механічного впливу на житловий будинок становить 198522,54 гривні. Внаслідок незаконних дій ОСОБА_1, позивачам заподіяна також моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через постійне перебування у пригніченому стані та необхідністю через дії відповідача проживати у чужих людей. Моральну шкоду оцінюють у розмірі по 100000 тисяч кожному та просили стягнути таку з відповідача оскільки зруйнування житлового будинку в середині будинку вчинено ним умисно й зухвало.

Рішенням Свалявського районного суду від 20.07.2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 148891,90 гривень, а на користь ОСОБА_3 49630,63 гривень у відшкодування майнової шкоди, та стягнуто на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 100000 гривень кожній у відшкодування моральної шкоди. Також вирішено питання судових витрат.

На дане рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати таке рішення, та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є незаконним, оскільки винесене в порушення вимог норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, адвокат ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі договору-доручення про надання адвокатських послуг, підтримав, доводи апеляційної скарги та просив задовольнити таку з наведених у ній підстав.

Законний представник ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 заперечила щодо вимог апеляційної скарги та просила відхилити таку.

Представник в особі адвоката ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2, а також ОСОБА_3, просила, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, але повідомлялися належним чином про час та місце судового розгляду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу у відсутності сторін, що не зявились.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін, що зявились та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду в повній мірі не відповідає. Та через це підлягає зміні з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, і ст. 4 ЦПК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що шкода, завдана позивачам в результаті пошкодження їх майна, є такою, що завдана з вини відповідача, а отже, підлягає відшкодуванню.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, являється підставою виникнення цивільних прав та обовязків, п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Як зазначено у пунктах 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи зі змісту ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Свалявського районного суду від 23.05.2014 року позивачам, після визнання недійсним договору дарування від 25.05.2009 року, повернуто у власність житловий будинок № 215 в с. Солочин, Свалявського району. Рішенням того ж суду від 16.07.2015 року ОСОБА_1 було виселено з даного будинку.

Також, вказаними рішеннями підтверджується факт вчинення протиправних дій ОСОБА_1 відносно позивачів та безпосередньо їх майна. Рішення набули законної сили, а тому доказуванню не підлягають у силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Для встановлення розміру спричинених матеріальних збитків позивачі звернулись до експерта з метою визначення вартості ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень внаслідок механічного впливу на житловий будинок №215 в с. Солочин Свалявського району.

За результатами проведеного експертного будівельно-технічного дослідження було надано висновок за №202/11-15 від 20.11.2015 року, яким встановлено, що вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень становить 198522,54 гривні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема, у результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний звязок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний звязок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала обєктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

У судовому засіданні апеляційної інстанції спеціаліст ОСОБА_7 пояснив, що будівля, яка ним досліджувалась, а саме будинок №215 в с. Солочин, Свалявського району, є такою, що її експлуатація за цільовим призначенням є неможливою. Та підтвердив той факт, що вказаний будинок знаходиться в такому стані внаслідок його навмисного пошкодження. Твердження ОСОБА_1, що у такий спосіб намагався здійснити ремонт у будинку є безпідставним, так-як, у будинку здійснювався не ремонт, а саме його пошкодження, виходячи з характеру та направленості, спричинених пошкоджень.

Факт пошкодження будинку підтверджується також актом обстеження приміщень складеним комісією створеною Свалявською райдержадміністрацією (а.с.87) та листом-повідомленням Свалявського РВ УМВС України в Закарпатській області, що до пошкодження будинку №215 в с. Солочин, Свалявського району причетний ОСОБА_1 (а.с.97).

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що нова двоповерхова прибудова до будинку, яку звів ОСОБА_1, є цілою і неушкодженою. На відміну від старого будинку, право власності на який відповідач втратив примусово у судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що руйнування будинку позивачів сталося з вини відповідача, що підтверджується належними та допустимими доказами по справі, оскільки протилежного відповідачем суду не доведено.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відповідно до презумпції завдавача шкоди, не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини.

В апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, згідно вимог ст. 23 ч. 1, 2 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Так, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та із чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, абзац 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦПК України); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦПК України); моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 5 ст. 23 ЦПК України).

Заподіяння моральних страждань, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від імені якої діє піклувальник ОСОБА_4 оцінили у розмірі по 100 тисяч гривень кожній, виходячи з тієї обставини, що ОСОБА_2 являється особою похилого віку, а ОСОБА_3 інвалідом першої групи, тобто завдаючи умисно шкоду їхньому будинку ОСОБА_1 розумів, що такі особи не в змозі захистити себе.

Суд першої інстанції, врахувавши похилий вік позивачів, інвалідність, непрацездатність та неспроможність власними силами усунути пошкодження, спричинені відповідачем, душевні страждання, які позивачі зазнали у зв'язку з пошкодженням їх майна, не усуненням та триваючим характером порушення прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 100000 грн. кожній.

Однак, такий розмір моральної шкоди є занадто високим з огляду на наступне.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її збагачення.

Отже, зважуючи на вказані критерії, колегія суддів виходить із такого, що внаслідок умисного пошкодження будинку мало місце правопорушення, яке було спрямоване на майно позивачів; глибина душевних страждань проявилась з огляду на характер шкоди, яка їм завдана; наявність ступеню вини відповідача при заподіянні моральної шкоди, а також, тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя позивачів.

Отже, розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондуватись глибині та силі страждань, які мали постраждалі у звязку з порушенням їхніх прав, а також відповідати поведінці заподіювача шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що визначений позивачами розмір моральної шкоди у сумі 100000 гривень кожній, та який судом першої інстанції стягнутий з відповідача, слід зменшити до 25000 гривень кожній і це буде тією моральною шкодою, яка є співмірною до заподіяної позивачам матеріальної шкоди.

А звідси, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, та зміні рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат.

Згідно до вимог ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави суму в розмірі 3142,52 гривні судового збору.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Свалявського районного суду від 20 липня 2016 року змінити в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, та розподілу судових витрат, ухвалити в справі нове судове рішення.

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 марії Василівни й ОСОБА_3 від імені якої діє піклувальник ОСОБА_4, у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі по 25000,00 гривень, кожній.

У відшкодування решти моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду стосовно відшкодування матеріальної шкоди, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави суму в розмірі 3142,52 гривні, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________