Справа № 463/1050/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/445/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Мельничук О.Я.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2, представника Виконавчого комітету Львівської міської ради Феник Л.М., представника Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Михальської-Габрик І.М., відповідача ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування рішення, ордеру та наказу, скасування свідоцтва про право власності, приєднання квартири, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись в суд з вказаним позовом, який в подальшому доповнили та остаточно просили суд: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради»; визнати недійсним ордер від 17.10.2014 року №0004545, виданого ОСОБА_5 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасування наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л; скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 від 04.03.2015 року НОМЕР_1, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради; приєднати квартиру АДРЕСА_1, площею 12 м.кв., до квартири АДРЕСА_2, наймачами якої є ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивачі зазначають, що вони являються наймачами квартири АДРЕСА_2, яка була надана ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради від 24.08.1982 року №360. Однак, через те, що квартира складається із однієї кімнати площею 16,8 м.кв. та кухні площею 6,8 м.кв., перебуває у незадовільному технічному стані, а її планування не відповідає вимогам ДБН, вони потребують покращення житлових умов. У зв'язку із цим 03.07.2013 року їх було взято на квартирний облік у зв'язку із незадовільними житловими умовами.

Поряд з цим вказують на те, що у 2012 році вони зверталися у Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради про приєднання суміжної квартири №7 до їхньої квартири, оскільки нею також ніхто не користувався. Спочатку їм було відмовлено у приєднанні з підстав того, що зареєстрований в квартирі наймач, не визнаний в судовому порядку втратившим право на житло. Після постановлення відповідного рішення Личаківським районним судом м. Львова від 11.10.2013 року, вони повторно звернулися у Личаківську районну адміністрацію про приєднання зазначеної квартири із заявою від 14.03.2014 року, на підставі якої відповідачем скеровано документи з приводу вирішення їхньої заяви до громадської комісії з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради. Однак, листом від 17.04.2014 року їх повідомили про прийняття рішення про надання спірної квартири черговику Львівської міської ради, а не їм. В подальшому їм стало відомо про прийняття виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення від 10.10.2014 року №766 про надання спірної квартири відповідачу ОСОБА_5 , видачу ордеру на вселення, а в процесі розгляду справи вказана квартира відповідачем була приватизована.

Вважають, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради є незаконним, а виданий ордер на вселення на підставі цього рішення недійсним, оскільки площа квартири №7 є меншою за встановлені норми житлової площі у ст. 47 ЖК України, а відтак не може бути надана для проживання будь-якій особі. В той же час, вони мають першочергове право на приєднання вказаної квартири до своєї квартири з метою покращення житла в порядку ст.54 ЖК України, оскільки обидві квартири є суміжними, неповноцінними, мають спільний туалет, і вони потребують покращення житлових умов. А тому вважають, оскільки квартира №7 відповідачу ОСОБА_5 була надана без відповідних законних підстав, а відтак у нього не виникло права на користування вказаною квартирою та подальшу її приватизацію. У зв'язку із цим просять позовні вимоги задовольнити у повному об'ємі.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Судом постановлено: визнати незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради»; визнати недійсним ордер від 17.10.2014 року №0004545, виданий виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_5 у житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1; визнати частково незаконним та скасувати наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», в частині передачі у власність ОСОБА_5 житлової квартири АДРЕСА_1; скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 від 04.03.2015 року НОМЕР_1, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради; надати квартиру АДРЕСА_1, площею 12 м.кв., в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_2, на сім'ю позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Вказане рішення суду оскаржив Виконавчий комітет Львівської міської ради. Апелянт посилається на незаконність і необґрунтованість рішення, ухвалення такого з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного і всебічного з'ясування обставин справ та належної оцінки доказів, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що прийняттю рішення виконавчого комітету передувала процедура погодження на громадській комісії житлових питань при виконкомі, постійною комісією житлової політики, постійною комісією депутатської діяльності та законності. Крім того звертає увагу суду на те, що на квартирному обліку у Львівській міській раді, ОСОБА_5 перебуває з 30.08.1995 року, за №19111, у списку громадян для позачергового надання з 17.11.2000р. №1301 як ліквідатор наслідків на ЧАЕС. Стверджує, що згадана квартира була надана з лімітів міської ради відповідно до п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР для тимчасового поліпшення житлових умов без зняття ОСОБА_5 з квартирної черги. Вказує на те, що площа квартири №7 відповідає нормі середнього забезпечення у м.Львові, яка становить 8,2 кв.м.. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити(том 2 а.с.83-86).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Феник Л.М. на обґрунтування апеляційної скарги, представника Михальської-Габрик І.М. та відповідача ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника позивача ОСОБА_2, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. В той же час, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України,ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України, право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6, ОСОБА_7 являються наймачами квартири АДРЕСА_2, яка надана на сім'ю в складі лише одній особі, тобто ОСОБА_6, на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради від 24.08.1982 року №360 (том1 а.с.10).

Зазначена квартира, загальною площею 29,9 м.кв., складається із житлової кімнати площею 16,8 м.кв., кухні 8,0 м.кв. та санвузла площею 5,1 м.кв. (том 1 а.с.16).

Згідно з технічними висновками НДІ Проектреконструкція (а.с.4-27 том 2), технічний стан конструкцій та інженерного обладнання в межах квартири АДРЕСА_2 незадовільний, а місцями непридатний. Конструкції стін, перекриття, підлог пошкоджені сирістю, грибком, гнилизною, наявна велика корозія елементів системи водопостачання та каналізації, сліди систематичного протікання. Планування квартири №6 не відповідає вимогам ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», оскільки в квартирі відсутній передпокій, нормативні санвузли, підсобні приміщення, над площею кухні в межах другого поверху розташована ванна, що категорично заборонено діючими нормами.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20.05.2013 року №217 (а.с.13 том 1), затверджено висновок міжвідомчої комісії від 30.04.2013 року, аналогічний змісту зазначеним вище технічним умовам та визнано квартиру АДРЕСА_3, що не відповідає вимогам п.2.22, п.2.28 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення».

Крім цього, як вбачається із довідок управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебувають на квартирному обліку з 03.07.2013 року №24287, як особи, що потребують покращення житлових умов (том.1 а.с.12).

З матеріалів справи також вбачається, що суміжною з вказаною квартирою є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 12,9 м.кв.

Згідно довідки ЛКП №503 від 26.12.2013 року, квартира АДРЕСА_1 є вільною з 11.10.2013 року на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2013 року, яким ОСОБА_8 визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням (том 1а.с.17, 18).

Згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 на квартиру від 04.03.2015р., АДРЕСА_1 приватизовано та на праві власності належить ОСОБА_5 (т.1 а.с.104).

Звернувшись до суду з вказаним позовом, позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7виходили із того, що їхня квартира АДРЕСА_2 не відповідає санітарно-технічним вимогам, вони перебувають на квартирному обліку, як особи, що потребують покращення житлових умов, а суміжна квартира №7 розміром 12 кв.м. є вивільненою, за своєю площею не відповідає нормі житлової площі на одну особу, визначену ст.47 ЖК України (менше 13,65 кв.м.), а за технічним станом та благоустроєм суперечить положенням ст.50 ЖК України, а тому не підлягає загальному розподілу між черговиками, та підлягає приєднано до належної їм квартири в порядку ст.54 ЖК України.

Задовольняючи цей позов, суд першої інстанції, фактично погодившись з доводами позивачів, дійшов таких же висновків, на підставі яких і зобов'язав відповідачів надати квартиру АДРЕСА_4 в порядку приєднання до квартири позивачів.

Однак судова колегія вважає доводи позовної заяви безпідставними, а висновки суду першої інстанції помилковими, такими що суперечать нормам матеріального права, та зроблені без належної оцінки наявних у справі доказів, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а обставини, які суд вважає встановленими, фактично не доведені.

Так, у відповідності до ст.54 ЖК України, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Таким чином, за змістом вказаної правової норми законодавцем передбачено можливість передачі наймачеві суміжного приміщення для приєднання звільненого неізольованого чи ізольованого жилого приміщення лише у випадку, якщо таке приміщення звільнилось в цій же квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, а не в будь якій іншій суміжній квартирі. При цьому, загальний розмір жилої площі, у випадку приєднання такого суміжного приміщення, не повинен перевищувати 13,65 кв.м. на одну особу (на двох осіб - 27,3 кв.м.).

Аналіз матеріалів інвентаризаційної справи Львівського МБТІ №836 на будинок по АДРЕСА_1 у цьому будинку, згідно "поверхових планів", "журналу внутрішніх обмірів і підрахунку площ, приміщень, будівлі, експлікацій внутрішніх площ до плану житлового будинку, з початку ведення обліку будівлі по АДРЕСА_6 12.01.1949 року числиться, як окрема, ізольована квартира площею 12,0 кв.м., з зовнішнім окремим входом з подвір'я будинку і в подальшому її статус не змінювався, як і не здійснювалось перепланувань чи самочинних перебудов (а.с.11, 19, 29, 53,111,114,118,205).

Більш того, відповідно до робочого абрису та поверхових планів першого поверху цього будинку станом на січень 1949 року та 26.VIII.1968 р. суміжна стіна між квартирами АДРЕСА_6 не містить креслень дверного отвору.

Не містить такого і копії технічних паспортів на квартири АДРЕСА_2 від 13.09.2009 р. (т.1 а.с.158-159, 180-181).

Отже, в супереч твердженням позивачів та висновкам суду першої інстанції, квартира №7 та квартира №6 згідно офіційних облікових даних є окремими ізольованими квартирами, їх приміщення ніколи не становили однієї квартири і жодних самовільних перепланувань та перебудов, які б свідчили про несанкціоноване утворення двох квартир не встановлено.

Окрім того, безспірною обставиною є те, що розмір житлової площі квартири АДРЕСА_2 від 13.09.2009 р., в якій проживають позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, становить 16,8 кв.м., а тому, у випадку приєднання до цієї квартири звільненого приміщення квартири №7 із загальною житловою площею 12,9 кв.м. (чи 12,0 кв.м.), загальний розмір жилої площі в користуванні позивачів буде перевищувати норму житлової площі, яка встановлена статтею 47 цього Кодексу.

Таким чином, колегією суддів встановлені обставини справи (вивільнення ізольованого житлового приміщення в іншій квартирі та перевищення загальної житлової площі, передбаченої законодавством, норми житлової площі на кожну особу, у випадку приєднання вивільненого приміщення до житла позивачів) які свідчать про відсутність правових підстав, передбачених ст.54 ЖК України, для надання квартири АДРЕСА_1 позивачам в порядку приєднання до квартири №6 в цьому ж будинку.

Невідповідність квартири позивачів санітарно-технічним вимогам та ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», на що посилаються позивачі та робиться покликання в рішенні суду, сама по собі не є підставою для покращення санітарно-технічного стану квартири позивачів за рахунок приєднання вивільненої спірної квартири №7 до квартири №6.

З огляду на викладене, надання спірної квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_5, який перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 30.08.1995 р. за №19111 та у списку громадян для позачергового надання житла, (як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії) з 17.11.2000 р. за №1301 без зняття його з квартирної черги, з видачею йому відповідного ордеру на вселення у спірну квартиру, не порушує законних прав та інтересів позивачів, які на квартирному обліку на покращення житлових умов перебувають лише з 03.07.2013 року за №24287.

Наведені в рішенні суду мотиви неправомірного надання спірного житла ОСОБА_5 з огляду на невідповідність розміру житлової площі мінімальним нормативам житлової площі встановлених чинним законодавством (13,65 кв.м.), є безпідставним, оскільки вказана норма, що визначена ст.47 ЖК України, у відповідності до ст.48 ЖК України, є максимальною межею, у випадку надання житла громадянам. При цьому мінімальний розмір визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п.53 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР" затверджених постановою Ради міністрів УРСР від 11 грудня 1984 р. N 470 , жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Згідно постанови виконкому Львівської обласної ради народних депутатів і президії Львівського обласної ради профспілок від 07 січня 1985 р. за №24 середня забезпеченість житловою площею на одного мешканця у м.Львові становить 8,2 кв.м.. Вказана норма є чинною на час виникнення спірних правовідносин.(т.2 а.с.95).

Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», на підставі якого ОСОБА_5 була надана квартира АДРЕСА_1 з однієї кімнати заг. площею 12 кв.м., без комунальних вигод (т.1 а.с.188), було прийнято в межах повноважень виконкому у відповідності до положень ст.43 ЖК України та п.54 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР" .

Будь яких інших переваг позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, окрім тих на які вони покликаються в позові,перед ОСОБА_5 в першочерговому отриманні спірного житла матеріалами справи не встановлено та позивачами не доведено.

З огляду на викладене, подальша приватизація ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4, яка була здійснена ним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л (т.1 а.с.175) та отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 04.03.2015 року НОМЕР_1 (т.1 а.с.172), не порушують законних прав та інтересів позивачів, а тому вимога позивачів щодо визнання вказаного наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру є безпідставними.

Не ґрунтується на вимогах норм матеріального права і вимога позивачів щодо приєднання спірної квартири №7 до належної їм квартири АДРЕСА_2, а тому також не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», про визнання недійсним ордеру від 17.10.2014 року №0004545, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_5 у житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_4, про визнання частково незаконним та скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», в частині передачі у власність ОСОБА_5 житлової квартири АДРЕСА_1, про скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_4 від 04.03.2015 року НОМЕР_1, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, а також - про надання квартири АДРЕСА_1, площею 12 м.кв., в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_5 у м. Львові, на сім'ю позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слід скасуватита ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В решті це рішення суду щодо відмови у задоволенні позову про скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л в повному обсязі та в частині позовних вимог позивачів до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції підлягає залишенню без змін, оскільки є обґрунтованим та прийнято судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.10.2014 року №766 «Про надання квартири позачерговику міської ради», про визнання недійсним ордеру від 17.10.2014 року №0004545, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради на вселення ОСОБА_5 у житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_4, про визнання частково незаконним та скасування наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 04.03.2015 року №71-Ж-Л «Про передачу квартир у приватну власність», в частині передачі у власність ОСОБА_5 житлової квартири АДРЕСА_1, про скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 від 04.03.2015 року НОМЕР_1, видане управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, а також - про надання квартири АДРЕСА_1, площею 12 м.кв., в порядку приєднання до квартири АДРЕСА_2, на сім'ю позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Мельничук О.Я.