АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3833/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Крижанівська Г.В.,

секретар Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Шерстюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року по цивільній справі позовом ОСОБА_5 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру» (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.06.2013 по 08.07.2015 в сумі 73 868 грн. 52 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що з 22.07.1997 працював на посаді машиніста різальних машин ДП «Державна картографічна фабрика». Наказом Держземагенства України від 09.01.2013 № 5 було прийнято рішення реорганізувати ДП «Державна картографічна фабрика» шляхом приєднання до Центру державного земельного кадастру та визнати Центр ДЗК правонаступником майнових прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика». Відповідно до наказу № 57-к від 04.06.2013 він був звільнений з займаної посади у зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату. На день звільнення, заборгованість по заробітній платі ДП «Державна картографічна фабрика» перед ним складала 9 017,96 грн.

У зв'язку з невиплатою заборгованості позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2014 було стягнуто з ДП «Державна картографічна фабрика» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 139,96 грн., проте вказані грошові кошти були виплачені лише 08.07.2015.

30.06.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про припинення ДП «Державна картографічна фабрика» та ДП «Центр державного земельного кадастру» прийнято на баланс матеріальні цінності, балансові рахунки, активи та зобов'язання ДП «Державна картографічна фабрика».

Отже, правонаступником усіх майнових прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» визначено ДП «Центр державного земельного кадастру», яке й повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.01.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 73 021 грн. 08 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки така затримка сталася не з вини відповідача, а у зв'язку з тим, що перехід прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» до ДП «Центр державного земельного кадастру» відбувся лише 30.06.2015 і в той же день позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача йому, в порушення вимог трудового законодавства, не були виплачені належні суми при звільненні, що є підставою для стягнення з відповідача, як правонаступника, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 22.07.1997 позивач ОСОБА_5 був прийнятий на посаду машиніста різальних машин ДП «Державна картографічна фабрика».

Відповідно до наказу № 57-к від 04.06.2013 позивач був звільнений з займаної посади, у зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату.

Правонаступником усіх майнових прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» згідно з наказом Держземагенства України від 09.01.2013 № 5 визначено ДП «Центр державного земельного кадастру».

На день звільнення позивача заборгованість по заробітній платі та компенсації ДП «Державна картографічна фабрика» перед позивачем складала 9 017,96 грн., що не заперечувалось сторонами (а.с. 35).

У зв'язку з невиплатою заборгованості, позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2014 було стягнуто з ДП «Державна картографічна фабрика» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 139,96 грн., проте вказані грошові кошти були виплачені лише 08.07.2015, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження (а.с. 14).

Вказані обставини та розмір заборгованості по заробітній платі не заперечуються відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах № 6-76цс14 від 02.07.2014, № 6-837цс15 від 23.12.2015, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Відтак в день звільнення позивачу мав бути повністю виданий розрахунок всіх сум, що належать йому від підприємства, чого зроблено не було.

Перевіривши розрахунки сторін, які відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 73 021,08 грн., який фактично визнаний відповідачем і не оскаржений позивачем.

Разом з цим, відповідач вважає, що не повинен нести відповідальність за затримку розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки така сталася не з його вини.

З вказаними доводами відповідача погодитись не можливо, з наступних підстав.

За змістом частин 1-3 статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому обставин, які б перешкоджали роботодавцю належно виконати свій обов'язок перед працівником та виключали б його вину у порушенні строків розрахунку при звільненні, або доказів, які б свідчили про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і були б підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти, відповідачем суду не надано.

Доводи скарги про те, що перехід прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика» до ДП «Центр державного земельного кадастру» відбувся лише 30.06.2015, не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності, оскільки відповідач є правонаступником всіх прав та обов'язків ДП «Державна картографічна фабрика», а відтак саме на нього слід покласти відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Отже, проаналізувавши доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що останній не навів жодних об'єктивних факторів, які б підтверджувались належними і допустимими доказами, що свідчили б про наявність перешкод у виплаті позивачу заробітної плати в день звільнення.

Вказані вище обставини свідчать про наявність вини роботодавця у несвоєчасній виплаті позивачу належних йому сум при звільненні та, як наслідок, наявність у відповідача обов'язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 січня 2016 року по цивільній справі позовом ОСОБА_5 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

Г.В.Крижанівська