Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2016 року м.Рівне

Рівненський міський суд в складі судді Бердія М.А.,

при секретарі Абашиній О.В.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 кооперативу «Квартал» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_5 кооператив «Квартал» про визнання недійсним договору на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року, суд

В С Т А Н О В И В:

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в судовому засіданні, позовні вимоги позивача ОСОБА_7 не визнали і пояснили суду, що будинок по вул. Черняка № 30 в м. Рівне прийнятий в експлуатацію 01.08.2013 року. Квартира № 9 цього будинку після ведення його в експлуатацію знаходилась в резерві і не була передана ОСОБА_8, яка брала пайову участь у її будівництві. А тому вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Право власності у ОСОБА_8 виникло на підставі юридичних фактів, які лягли в основу рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/2241/14-ц від 16 травня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року. Позов ОСОБА_8 задоволено повністю, а апеляційні та касаційні скарги ОК «Квартал» - відхилено. Визнано за ОСОБА_8 право приватної власності на житлову трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири № 9 в житловому будинку № 30 по вулиці Черняка в місті Рівне. На момент предявлення ОСОБА_8 позову квартира знаходилася в резерві, а тому позов був предявлений до Рівненського міськвиконкому, УКБ та ОК «Квартал».

В ході судового розгляду справи № 569/2241/14-ц відповідачем ОК «Квартал» не було повідомлено суду і не надано в якості заперечення права власності ОСОБА_8 жодного документу, який би підтверджував права на зазначену квартиру інших осіб. Також ОСОБА_9 та ОСОБА_7 оскаржували рішення Рівненського міського суду у справі № 569/2241/14-ц від 16 травня 2014 року в апеляційному та касаційному порядку. Однак їхні скарги залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема, ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 серпня 2016 року, відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_7 на рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року. Мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції, з чим і погодився суд касаційної інстанції, вказує на те, що договір на участь у частковому будівництві був укладений між ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд" та ОСОБА_8 і що цей договір не створював для ОСОБА_7 будь-яких прав та обов'язків, оскільки він не був його стороною. А власником спірної квартири він став не у зв'язку з розглядом цієї справи, а внаслідок укладеного з ОСОБА_9 договору дарування від 17 грудня 2014 року, після припинення обтяження на об'єкт нерухомого майна 10 грудня 2014 року. Просять суд відмовити в задоволенні позову.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в судовому засіданні, позовні вимоги позивача ОСОБА_7 підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві і крім того пояснили суду, що 17.12.2014 року укладено договір дарування між ОСОБА_9 та позивачем ОСОБА_7, на підставі якого в останнього виникло право власності на квартиру АДРЕСА_2.

14 травня 2015 року ОСОБА_7 отримав позов від ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном. З матеріалів, які містилися в додатках до позовної заяви вбачалось, що майнові права ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2 виникли на підставі договору на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року. ОСОБА_5 кооператив «Квартал» у відповіді від 15.06.2015 на лист ОСОБА_7 повідомив, що між ОК «Квартал», як інвестором, не укладалось жодних договорів з ОСОБА_8 щодо участі її в будівництві квартири АДРЕСА_2. Також представники позивача зазначають, що кількість щебеню, яка поставлялась на виконання умов оспорюваного договору та використана у будівництві будинку, згідно документів ОСОБА_8, не відповідає необхідній кількості встановленої існуючими будівельними норми. Враховуючи зазначене, представники позивача вказують, що договір на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року, вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому є недійсним в силу ч. 1 ст. 234 ЦК України. Просять суд визнати недійсним договір на участь у частковому будівництві за № 13/2 від 08 січня 2006 року, укладений між ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» та ОСОБА_8

Представник третьої особи ОК «Квартал» ОСОБА_6 вважає позов позивача ОСОБА_7 обґрунтованим і таким що підлягає до задоволення, і пояснила суду, що предметом угоди про інвестування будівництва 58-квартирного житлового будинку 4/5 в м. Рівне по вул. Черняка ОСОБА_10 №1-4/5 від 07.08.2012 року, укладеної між УКБ Рівненського міськвиконкому та ОК «Квартал», була інвестиційна діяльність в будівництві 58-квартирного будинку по вул. Черняка № 30 в м. Рівне. Правовідносини щодо виникнення майнових прав на квартири у вказаному будинку врегульовані угодою про інвестування будівництва за №1-4/5 від 07.08.2012 року, а також договорами, укладеними між ОК «Квартал» та третіми особами. Вказує на правомірність набуття ОСОБА_9 права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору доручення №1/10 від 29.08.2012 року, укладеного між ОК «Квартал» та ОСОБА_9 Між ОСОБА_8 та ОК «Квартал» будь - яких договорів відносно зазначеної квартири не укладалося, також не надано достатніх доказів постачання матеріальних цінностей згідно укладеного договору між ОСОБА_8 та ТОВ компанія «Інвестжитлобуд».

Суд, заслухавши представників позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного:

Рішенням Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено: визнано за ОСОБА_8 право приватної власності на житлову трикімнатну квартиру №9, загальною площею 73,9 кв. м., розташовану у будинку № 30 по вул. Черняка в м. Рівне; визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку №1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року №91-р про передачу квартири № 9 в житловому будинку №30 по вул. Черняка в м. Рівне.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року відхилено апеляційну скаргу обслуговуючого кооперативу «Квартал» та залишено без змін рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року відхилено касаційну скаргу обслуговуючого кооперативу «Квартал» і залишено без змін рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року.

Крім того, особисто ОСОБА_9 17 грудня 2014 року оскаржувала рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року. Ухвалою судді апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2015 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження на рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року. А ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року вказана ухвала апеляційного суду була залишена без змін.

Як зазначено в ухвалі касаційної інстанції від 16 вересня 2015 року, під час розгляду справи апеляційним судом правильно було встановлено, що ОСОБА_9 не приймала участі у справі, однак про наявність спору щодо спірної квартири їй було відомо з огляду на те, що ще у лютому 2014 року судом вживалися заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій стосовно спірної квартири, яку за розпорядженням міського голови м. Рівне було передано їй. За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що заявник дізналася про порушення своїх прав 16 грудня 2014 року, отримавши лист від обслуговуючого кооперативу «Квартал» про те, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_8, спростовуються наявними у справі доказами, яким судом було надано правильну оцінку.

Також на рішення суду першої інстанції від 16 травня 2014 року ОСОБА_11 11 березня 2016 року було подано апеляційну скаргу. Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2016 року, залишену без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 серпня 2016 року, відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_7 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року.

Обґрунтовуючи це рішення, суд апеляційної інстанції, з чим і погодився суд касаційної інстанції, вказує на те, що договір на участь у частковому будівництві був укладений між ТзОВ компанія "Інвестжитлобуд" та ОСОБА_8 і цей договір не створював для ОСОБА_7 будь-яких прав та обов'язків, оскільки він не був його стороною. А власником спірної квартири він став не у зв'язку з розглядом цієї справи, а внаслідок укладеного з ОСОБА_9 договору дарування від 17 грудня 2014 року (після припинення обтяження на об'єкт нерухомого майна 10 грудня 2014 року згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).

Таким чином, суди прийшли до остаточного висновку про обґрунтованість та законність набуття ОСОБА_8 права власності на житлову трикімнатну квартиру № 9, загальною площею 73,9 кв.м., розташовану у будинку № 30 по вулиці Черняка в місті Рівне, а саме на підставі оспорюваного договору пайової участі. Зокрема, судами встановлено факт виконання ОСОБА_8 умов договору на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року. А тому обставини, встановлені в судових рішеннях, які набрали законної сили, не потребують повторного доведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтями 10,11,60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, яка є обовязковою при виборі правової норми, що підлягає застосуванню в силу положень ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України, для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі: ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, його представники, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним (фіктивним) договору пайової участі, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності фіктивного правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 61, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5 кооператив «Квартал» про визнання недійсним договору на участь у частковому будівництві № 13/2 від 08 січня 2006 року укладений між ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» та ОСОБА_8 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд за апеляційною скаргою на рішення суду, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_12