АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми банківського вкладу та штрафних санкцій, за апеляційною скаргою Крапівцевої Олени Олександрівни в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року,

у с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми банківського вкладу та штрафних санкцій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача суму банківського вкладу в розмірі 312927,97 грн., процентів в розмірі 116940,76 грн., інфляційні втрати в розмірі 183043,49 грн. та 3% річних в розмірі 13194,42 грн., а всього - 626106,66 грн.; стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн.; в іншій частині вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк», зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належним чином завіреної копії договору банківського вкладу, квитанцій або інших документів, що є підтвердженням внесення позивачем готівки у відповідній платіжній системі. Зазначає, що на окупованій території АРК орган країни-окупанта - АНО «ФЗВ», за рахунок майна відповідача, здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», договори якими були укладені з філією Кримське ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». Також зазначає, що позивач має можливість звернутися до АНО «ФЗВ», як особа, зареєстрована на території Кримського півострову, та отримати подвійну виплату вкладу як від відповідача, так і від АНО «ФЗВ».

_____________________________________________________

Справа № 757/3672/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/12955/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Кахраманов Р.Н. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу просив відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 4 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Голови Правління Дубілета О.В. було укладено договір №SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 312 927,99 грн. для розміщення на депозитному вкладі, строком користування до 4 березня 2015 року та з виплатою процентів в розмірі 20 % річних. Даний договір було укладено на території Автономної Республіки Крим (а. с. 11-12).

Відповідно до п. 26 вказаного договору банк відриває позивачу особовий рахунок № НОМЕР_1.

Відповідно до п. п. 3, 26 договору по закінченню кожного місяця, що минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору після 15:00 нараховані проценти по вкладу мали зараховуватись на картку/рахунок № НОМЕР_2, копія якої наявна в матеріалах справи (а. с. 134).

Як вбачається з наданого відповідачем листа від 13 жовтня 2015 року, у зв'язку з окупацією території АР Крим та конфіскацією частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремлених структурних підрозділів Банку, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, доступ до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, електронних носіїв є обмеженим (а. с. 101).

Судом встановлено, що позивач 17 червня 2014 року звернувся до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» зі скаргою щодо невиконання відповідачем зобов'язань з виплати процентів за договором банківського вкладу (а. с. 15-18). Листом відповідача від 23 червня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140617/2930 позивачу повідомлено про неможливість виконання вимоги позивача, посилаючись на те, що діяльність відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк», що розташовані на окупованій території АР Крим та м. Севастополя припинена (а. с. 19-20).

При цьому, відмовляючи у виплаті процентів за вказаним договором банківського вкладу, відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» у своєму листі від 23.06.2014 № 20.1.0.0.0/7-20140617/2930 не заперечував факт укладення з позивачем договору банківського вкладу.

У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань відповідачем, позивач 1 серпня 2014 року звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про дострокове розірвання вказаного договору банківського вкладу та в зв'язку з цим повернення належних йому грошових коштів (а. с. 13).

Позивач 1 серпня 2014 року направив на адресу відповідача заяву про дострокове розірвання вказаного договору з 11 серпня 2014 року, яка отримана останнім 19 серпня 2014 року (а. с. 13, 14).

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» взяті на себе зобов'язання за договором банківського вкладу, зокрема, з повернення належних позивачу суми банківського вкладу та процентів, не виконав. Доказів, які б спростовували наявність депозитних зобов'язань перед позивачем суду не надано і такі дані матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 1 ст. 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Аналіз статті 1059 Цивільного кодексу України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.9, 1.10, 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174 дозволяє дійти такого висновку.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди зазвичай встановлюють факт укладення відповідного договору, з'ясовують повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, яка в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції апеляційний суд не вбачає.

Так, 4 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Голови Правління Дубілета О.В. було укладено договір № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 312 927,99 грн. для розміщення на депозитному вкладі, строком користування до 4 березня 2015 року та з виплатою процентів в розмірі 20 % річних. Даний договір було укладено на території Автономної Республіки Крим (а. с. 11-12).

На підтвердження внесення зазначеної грошової суми на депозитний рахунок ОСОБА_2 долучив до позовної заяви ксерокопію договору № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт» від 4 березня 2014 року (а. с. 11-12), ксерокопію пластикової картки/рахунок № НОМЕР_2 (а. с. 134).

Таким чином, встановивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» не належним чином виконує свої зобов'язання за договором № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт» від 4 березня 2014 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з останнього заборгованості за вказаним договором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, позивачем невірно нараховані проценти в розмірі 117 112,23 грн. за період з 4 березня 2014 року по 15 січня 2016 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Пунктом 2 договору передбачено, що нарахування процентів на суму вкладу розпочинається з дня, наступного за днем надходження коштів в банк і здійснюється за кожен календарний день.

Визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню, суд вірно виходив з положень п. 2 договору та вимог ч. 5 ст. 1061 ЦК України та визначив, що стягненню підлягають проценти зі ставкою 20 % за період з 5 березня 2014 року по 15 січня 2016 року, що складає 116940,76 грн. (312927,99 грн. х 20 %/ 100/ 365 х 682 дні).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 9 договору передбачено право позивача дострокового розірвання вказаного договору, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Матеріали справи свідчать, що позивач 1 серпня 2014 року направив на адресу відповідача заяву про дострокове розірвання вказаного договору з 11 серпня 2014 року, яка отримана останнім 19 серпня 2014 року (а. с. 13, 14).

Судом вірно визначено, що у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 183043,49 грн. (312927,99 грн. х 1.585/100-312 927,99 грн.) та 3% річних від простроченої суми в розмірі 312927,99 грн. в розмірі 13194,42 грн. (312 927,99 грн. х 3%/ 100%/ 365 х 513 днів) за період з 21 серпня 2014 року по 15 січня 2016 року.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Доводи апелянта з приводу того, що ОСОБА_2 не надано доказів щодо існування спірних правовідносин та грошової суми на депозитному рахунку, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, завіреною копією договору № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт» від 4 березня 2014 року, який містить факсимільний підпис та печатку банку, так і «мокру» печатку та підпис уповноваженого працівника банку, що відповідає положенням самого договору, відповідно до п. 19 якого при укладенні договору банком використовується факсимільне відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення відтиску печатки банку технічними друкованими засобами, а також ксерокопією виданої банком пластикової картки/рахунок № НОМЕР_2.

На виконання приписів ст. ст. 10, 60 ЦПК України ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладався договір банківського вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням.

Крім того, відповідач не виконав ухвалу суду від 10 серпня 2015 року про витребування доказів та не надав документів, що підтверджують залишки коштів на вказаних рахунках.

До того ж, відповідно дост. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно з ч. ч. 1, 3ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями (ч. 1 ст. 96 ЦК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання особи, яка подала скаргу, на те, що припинення діяльності відокремлених структурних підрозділів ПАТ КБ «ПриватБанк», що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також на положення Федерального Закону № 39-ФЗ «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя» та рішення Центрального банку Російської Федерації № РН-33/9 від 13 травня 2014 року, оскільки стороною укладеного між сторонами договору договору № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт» від 4 березня 2014 року є саме ПАТ КБ «ПриватБанк», припинення діяльності відокремлених структурних підрозділів банку не може бути підставою для звільнення від виконання зобов'язань, визначених вказаним договором.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. За змістом ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України, актами цивільного законодавства є ЦК України та інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Крапівцевої ОлениОлександрівни в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова