Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гаврилової О.В.,

при секретарі Неділько Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.08.1990 року Дніпровським відділом РАГС м. Києва між сторонами зареєстровано шлюб, від якого сторони спільних дітей не мають. Спільне життя з відповідачем у подальшому не склалось, виникали суперечки та сварки, в подальшому відповідач почав вдаватися до насильства. Сторони проживають окремо та не спілкуються, не ведуть спільного господарства. Позивач вважає спільне сімейне життя з відповідачем неможливим, що є підставою її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки відповідач не погоджується розірвати шлюб у порядку, передбаченому ст. 106 СК України.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить провести розгляд справи за її відсутності, судовий збір з відповідача не стягувати.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, відповідно до якої позов визнав, просить шлюб розірвати та провести розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 22 серпня 1990 року зареєстрували шлюб у Дніпровському відділі РАЦС м. Києва, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за №1103. (а.с. 7)

Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Сторони від шлюбу не мають спільних дітей, сімейне життя позивача та відповідача не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, проживають окремо, шлюб між сторонами носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу.

Суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між сторонами неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Згідно змісту позовної заяви та заяв сторін, позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем, відповідач згоден з цим.

Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сторони проживають окремо за обопільною згодою, що не пов'язана з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми чи інших поважних причин. За таких обставинах сім'я фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягає до задоволення.

Позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 51, 110, 112, 114 СК України, ст. 10, 11, 57-60, 88, 174, 179, 208, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований Дніпровським відділом РАЦС м. Києва від 22 серпня 1990 року (актовий запис №1103) - розірвати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: