У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, П'ятої Львівської державної нотаріальної контори про зобов'язання вчинити певні дії, визнання дій протиправними за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 липня 2006 року відповідачу видано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з яким їх батько - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, був власником будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 11 травня 2007 рокута від 25 вересня 2007 рокуспадкоємцем ОСОБА_4 є його син- відповідач ОСОБА_4, спадкове майно складається з будинку за адресою: АДРЕСА_1; та недоотриманої пенсії за період з 2004 року до 2006 рік у розмірі 5 165 грн 72 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 травня 2010 року, що набрало законної сили, йому визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4, тривалістю у три місяці. На підставі зазначеного судового рішення він у межах визначеного додаткового строку, подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька.

У вересні 2011 року вінзвернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину за законом. Заочним рішенням суду від 7 грудня 2012 року позов задоволено повністю, а рішенням апеляційного суду заочне рішення скасовано, у задоволенні йогопозову відмовлено напідставі ст. 1300 ЦК України.

29 вересня 2015 року він звернувся до відповідача та на підставі ст. 1300 ЦК України просив його надати згоду на внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом від 11 травня 2007 року та від 25 вересня 2007 року, проте таке звернення залишено без задоволення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд зобов'язати П'яту Львівську державну нотаріальну контору внести зміни до: свідоцтва від 11 травня 2007 року про право на спадщину за законом шляхом видачі нових свідоцтв про право на спадщину, змінивши цілу частку спадкового майна, що успадкував ОСОБА_4, на 1/2 частку в спадщині та видавши йомусвідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1; свідоцтва від 25вересня 2007 року про право на спадщину за законом шляхом видачі нових свідоцтв про право на спадщину, змінивши цілу частку спадкового майна, що успадкував ОСОБА_4, на 1/2 частку в спадщині та видавши йомусвідоцтво про право на спадщину за законом на 4 082 грн 86 коп. недоотриманої пенсії, що належала померлому ОСОБА_4 Визнати безпідставною та протиправною відмову відповідача надати згоду на внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом від 11травня 2007 року та від 25 вересня 2007 року.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано П'яту Львівську державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 травня 2007 року, виданого ОСОБА_4 на спадкове майно ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, змінивши цілу частку спадкового майна, що успадкував ОСОБА_4, на 1/2 частку у спадщині та видавши ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 що належав померлому - ОСОБА_4

Зобов'язано П'яту Львівську державну нотаріальну контору внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 вересня 2007 року, виданого ОСОБА_4 на спадкове майно ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, змінивши цілу частку спадкового майна, що успадкував ОСОБА_4, на 1/2 частку у спадщині та видавши ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 4 082 грн 86 коп. недоотриманої пенсії, що належала померлому - ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, застосувавши позовну давність.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий строк, має право звернутися до суду з вимогами про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли спадщину, не дають згоду на внесення нотаріусом за місцем відкриття спадщини цих змін.При цьому позивачем не пропущено встановлений законом строк на звернення до суду з даним позовом.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам законусудові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 травня 2007 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н.М. видано на ім'я ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4

25 вересня 2007 року цим же державним нотаріусом ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману батьком за життя пенсію за період з 2 серпня 2004 року до 31травня 2006 року в розмірі 8 165 грн 72 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 травня 2010 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визначено додатковий строк тривалістю у три місяці для прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4

У межах визначеного рішенням суду строку 9 липня 2010 року позивач подав до П'ятої Львівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, однак, жодних дій державним нотаріусом вчинено не було, тому у вересні 2011 року він звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсними вказаних вище свідоцтв.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 грудня 2012 року позовні вимоги про визнання частково недійсними оспорюваних свідоцтв було задоволено, однак рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову з посиланням на положення ст. 1300 ЦК України, якою передбачено, що на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом установлено, що ОСОБА_3 9 липня 2010 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Отже, у липні 2010 року розпочався строк позовної давності для звернення ОСОБА_3 за захистом своїх порушених прав.

Проте у вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 11 травня 2007 року та від 25 вересня 2007 року, а лише у грудні 2015 року - пред'явив позовні вимоги про внесення змін до зазначених свідоцтв про право на спадщину за законом, тобто із значним пропущенням строку позовної давності та про його поновлення не просив.

При цьому представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5, заявлено про застосування строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, позивач, вибираючи різні способи захисту свого права, на протязі 6 років намагається отримати спадщину після смерті батька. При цьому у судових рішеннях предмет позову є різним, що не свідчить про переривання позовної давності.

Разом з тим представник відповідача посилався на застосування строку позовної давності, однак суд першої інстанції відхилив його клопотання, зазначивши про періодичне переривання позовної давності, а апеляційний суд визнав такі доводи безпідставними, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

При цьому суди не врахували, що переривання строку позовної давності виключає його поновлення, за наявності поважних причин пропущення позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Проте суди не врахували, що у ОСОБА_4 відсутній обов'язок надавати чи не надавати згоду на внесення змін до свідоцтв про право на спадщину, оскільки такий обов'язок не встановлений ні законодавством, ні договором.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули; не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик