Номер провадження 2/243/3727/2016
Номер справи № 243/7409/16-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
«21» вересня 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хаустової Т.А.,
за участю - секретаря судового засідання Шевченко В.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі Слов»янського міськрайонного суду Донецької області суду № 19 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернулася до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами №14 по вулиці Торецько Набережній в м. Слов»янську Донецької області.
В зазначеному житловому приміщенні, згідно Довідки про склад сім»ї, виданої Виконавчим комітетом Слов»янської міської Ради Донецької області, зареєстрованими в даному житловому будинку значиться вона, її дочка, онук та її далекий родич ОСОБА_2.
ОСОБА_2 вона зареєструвала в приналежному їй будинку 24 червня 2009 року. Відповідач не проживає в приналежному їй будинку з 2013 року, що підтверджується Довідкою від 06 вересня 2016 року.
При цьому відповідач не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги. Зазначені витрати несе вона самостійно.
Таким чином, оскільки відповідач у спірному будинку не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню зазначеного будинку та не приймає участі у спільному побуті, не є членом її сім»ї, він вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 14 по вулиці Торецько Набережній в місті Слов»янську Донецької області.
До судового засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 21 вересня 2016 року від позивача надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити її позовні вимоги ( а.с. ).
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється судом на адресу відповідача ним не отримується ( а.с.14).
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
-юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців;
-фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким , що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов»язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов»язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі- продажу від 23 жовтня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Слов»янської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі № 2-4021 належить на праві власності домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами №14 по вулиці Торецько Набережній міста Словянська Донецької області ( а.с. 7-8).
Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї.
Також в житловому будинку №14 по вул. Торецько -Набережній міста Словянська Донецької області 24 червня 2009 року був зареєстрований відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 6).
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 постійно, з 24 червня 2009 року і до 2013 року проживав в житловому будинку позивача, вселився туди як член сім»ї на правах родича, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім "і наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_2 виникло право користування чужим майном ( сервітут).
Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач ОСОБА_2 не мешкає з 2013 року.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім "і, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Так, з Довідки №954 від 06 вересня 2016 року, складеного сусідами позивача та посвідченого Керівником комітету мікрорайону «Центр» вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку №14 по вулиці Торецько - Набережній міста Словянська зареєстрований з 24 червня 2009 року, але в житловому будинку не мешкає з 2013 року і його особистих речей у вказаному житловому приміщенні немає.( а.с.9).
Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку №14 по вулиці Торецько - Набережній міста Словянська без поважних причин не мешкає з 2013 року і його особистих речей у вказаному житловому приміщенні немає.
Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до роз»яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку №14 по вулиці Торецько - Набережній міста Словянська, що належить на праві власності позивачу, не мешкає з 2013 року без поважних причин і його особистих речей в вказаній квартирі немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням- домоволодінням з господарськими та побутовими будівлями та спорудами №14 по вул. Торецько- Набережній в місті Слов»янську Донецької області.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,60,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 391, 396, 401, 402, 405 ЦК України, п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - домоволодінням з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 14 по вулиці Торецько- Набережній в місті Слов'янську, Донецької області.
Заочне рішення може бути переглянуто Словянським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача або третьої особи, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_4