судді Апеляційного суду Вінницької області Колоса С. С. відносно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації .
Відповідно до частин 2 та 3 статті 19 ЦПК України при прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Цей документ не оголошується в судовому засіданні, приєднується до справи і є відкритим для ознайомлення.
Вважаю за необхідне скористатись вказаною нормою процесуального права та викласти окрему думку стосовно ухваленого рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2016 року у цій справі.
Рішенням Вінницького міського суду від 18 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації - задоволено .

ОСОБА_5, що діє в інтересах та за дорученням ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. У скарзі просив скасувати рішення в частині виселення, стягнення судового збору, зняття з реєстрації ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4, ухвалити нове про відмову у позові. В іншій частині рішення не оскаржувалося .

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2016 року рішення Вінницького міського суду від 18 листопада 2015 року скасовано в частині усунення перешкод в користування та володінні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 і зняття їх з реєстрації та в цих вимогах відмовлено .

Скасовуючи рішення в частині суд послався на ті обставини, що ОСОБА_3, відповідно до ст.. 64 ч. 3 ЖК України, не позбавлена права користування житловим приміщенням, підстави для виселення передбачені ст.. 116 ЖК України не встановлено. Відмовляючи щодо виселення ОСОБА_4, в рішенні зазначено, що він з народження проживає з матір»ю в спірній квартирі. Місцем його проживання є місце проживання матері, а тому підстави для виселення відсутні .

З рішенням апеляційного суду погодитись не можу, враховуючи наступне .

Не оспорюючи факт, що ОСОБА_3 не позбавлена права користування спірною квартирою, однак вважаю, що таке спільне володіння не можливе .

Безспірними обставинами у справі є те, що ОСОБА_1, відповідно до договору дарування від 10 грудня 2003 року, є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 36 кв. м.. На час розгляду справи в спірному житловому приміщенні проживали ОСОБА_3 ( колишня дружина ), ОСОБА_7 ( дочка ), ОСОБА_2 ( чоловік колишньої дружини ) та ОСОБА_4 ( син від другого шлюбу ).

Згідно ст.. 3 ч. 1, 4 СК України сім»я є первинним та основним осередком суспільства. Сім»я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства .

З матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвали шлюб, який зареєстровано 09 листопада 2010 року, актовий запис № 1230 .

В подальшому ОСОБА_3 12 серпня 2014 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, актовий запис № 2066. Від сумісного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод в користування та володінні квартирою шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 і зняття їх з реєстрації, апеляційний суд ухвалив нове, яким відмовив в цих вимогах .

Вважаю, що таким рішенням порушуються моральні засади суспільства, а саме неможливість проживання ОСОБА_9 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( сином від другого шлюбу ) в однокімнатній квартирі ( житлова кімната площею 18, 9 кв. м. ) та можуть створити певні негативні наслідки. Крім того порушуються норми сімейного законодавства, так як ОСОБА_10, якого виселено зі спірної квартири, фактично позбавлено можливості нормального спілкування зі своєю дружиною та малолітнім сином ОСОБА_4 .

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950), учасниками яких є практично всі європейські держави, зокрема й Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб'єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено :

«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права » .

Відповідно до ст.. 321 ч. 1, 2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом .

Як зазначалося вище, неможливість проживання ОСОБА_9 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( сином від другого шлюбу ) в однокімнатній квартирі ( житлова кімната площею 18, 9 кв. м. ) обмежує його у здійсненні права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, чим порушуються зазначені вище норми .

Також є невірною вказівка зазначена в рішенні апеляційного суду про відсутність доказів про те, що ОСОБА_3 має право користування іншим житловим приміщенням, так як ця обставина не була предметом дослідження судом першої інстанції та докази з цього приводу не надавалися. В той же час з адресної довідки вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Отже, враховуючи вищевикладене, та, підписуючи вказане рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року, я не погоджуюсь з його висновками, вважаю таким, що не ґрунтується на нормах сімейного, цивільного законодавства та моральних засадах суспільства .

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області С. С. Колос

З оригіналом згідно :