Справа № 740/3825/15-ц Провадження № 22-ц/795/215/2016 Головуючий у I інстанції Олійник В. П. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді : Губар В.С.,

суддів : Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

при секретарях : Козлачковій Ю.В., Халимон Т.Ю.,

за участю -позивача ОСОБА_1, представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. Наполягає на тому, що суд умисно проігнорував висновки Управління держпраці, згідно яких відповідачем допущені порушення його трудових прав. ОСОБА_1 стверджує, що в період відпустки він працював та фактично виконував роботу автослюсаря з оплатою 100 грн. день, і не був охоронцем; графік відпусток на 2015 рік не був доведений до відома всіх працівників; у відомостях по нарахуванню заробітної плати за липень-серпень 2015 року є доведеним недостовірний облік робочого часу; наказ від 13.11.2015 року про переведення на посаду охоронника не було доведено до його відома; покази свідка ОСОБА_4 безпідставно не прийняті судом до уваги (а.с114).

В апеляційному суді ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу, наполягав на її задоволенні. ОСОБА_1 пояснив, що в період відпустки він працював; після хвороби його було переведено з посади водія на іншу роботу, але виконував він роботу не охоронника, а працював автослюсарем і за виконання роботи автослюсаря відповідачка обіцяла йому платити 100 гривень в день, але свою обіцянку повністю не виконала, платила 1465 грн. на місяць і лише інколи доплачувала гроші, проте коли і скільки він точно не пам»ятає. Пояснив, що розрахунок заборгованості він здійснив, виходячи саме з того, що ОСОБА_2 згідно домовленості між ними мала платити позивачеві 100 грн. в день. Тому просив рішення суду скасувати і задовольнити його позов у повному обсязі.

Представник відповідача в апеляційному суді висловив незгоду з апеляційною скаргою та вважає її необгрунтованою, вимоги позивача безпідставними. Просив рішення суду першої інстанції залиши без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Перевіряючи згідно ст. 303 ЦПК України законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 відповідно до ст.ст. 21 КЗпП України перебували у трудових правовідносинах на підставі укладеного сторонами трудового договору № 3 від 27.06.2014 року, зареєстрованому у Ніжинському міжрайонному центрі зайнятості. За умовами цього трудового договору ОСОБА_1 був прийнятий роботодавцем на посаду водія з оплатою праці у розмірі 1465,00 грн. на місяць; з тривалістю робочого часу не більше 40 годин на тиждень; з вихідними днями у суботу, неділю та з наданням оплачуваної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні (а.с.18-19). В апеляційному суді позивач умови трудового договору не спростовував і не заперечував.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що наказом роботодавця від 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 на підставі його заяви та висновку МСЕК від 12.11.2014 р серія АВА, № 002801 переведено тимчасово строком на 1 рік охоронником з 13 листопада 2014 року з посадовим окладом 1465 грн. (а.с.50,136). В апеляційному суді досліджений оригінал цієї заяви і ОСОБА_1 підтвердив, що вказану заяву про переведення його тимчасово охоронником з 13 листопада 2014 р. за станом здоров»я написав власноруч, оскільки після хвороби не міг працювати водієм. Разом з тим, ОСОБА_1 стверджував, що працював не охоронником, а автослюсарем і за домовленістю ОСОБА_2 мала платити йому 100 грн. у день.

Проте, наказ про переведення його на посаду охоронника з посадовим окладом 1465 грн. на місяць - у встановленому порядку позивач не оскаржував.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Однак, позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду ніяких належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що він упродовж з 13 листопада 2014 р. і по день звільнення у серпні 2015 року виконував роботу автослюсаря. Позивачем також не доведено, що між ним та роботодавцем існувала усна домовленість про виплату йому за роботу 100 грн. в день і не доведено, що таку оплату інколи ОСОБА_5 йому здійснювала саме за роботу автослюсаря. При цьому коли саме та у яких сумах він такі гроші отримував - ОСОБА_1 апеляційному суду не пояснив.

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження тієї обставини, що позивач, перебуваючи згідно наказу № 11-4 від 02.06.2015 р. у відпустці з 02 червня 2015 р. по 26 червня 2015 року, у цей період виходив на роботу і працював протягом відпустки (а.с.44). Апеляційному суду доказів на підтвердження цих обставин позивачем також надано не було.

Наказом № 16-к від 20 серпня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з роботи з 20 серпня 2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно його заяви від 06.08.2015 р. (а.с.133,134).

Вважаючи, що при звільненні йому не було виплачено всіх належних сум, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 500 грн. заборгованості по заробітній платі, 2600 грн. компенсації за невикористану відпустку, 300 грн. заборгованості по оплаті лікарняного листка за період з 28.07.2015 року по 08.08.2015 року, 400 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2015 року по 26.08.2015 року та 1000 грн. моральної шкоди. Просив допустити негайне виконання рішення суду на суму заробітку за один місяць 2200 грн. (а.с.84 остаточні вимоги).

В апеляційному суді ОСОБА_1 пояснив, що зазначена заборгованість по заробітній платі визначена ним, виходячи саме з оплати, яку він мав отримувати - 100 грн. за день.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу і відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до правильного висновку про недоведеність вимог позивача та про виплату відповідачем на виконання умом трудового договору та ст. 47 КЗпП України належних позивачу сум в день його звільнення.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено відсутність заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, по оплаті лікарняного листка.

Надані відповідачем розрахунки нарахованих позивачеві виплат (а.с.46, 48, 49) ОСОБА_1 в будь-який належний спосіб не спростовані, а зміна визначеного у 1465 грн. на місяць розміру оплати праці охоронника - документально не підтверджена ні у суді першої інстанції, ні у апеляційному суді.

Твердження ОСОБА_1 про проведення з ним фактичного розрахунку при звільненні 26 серпня 2015 року не доведені і спростовується матеріалами справи, з яких достовірно встановлено, що у день звільнення - 20 серпня 2015 року з ОСОБА_6 проведено повний розрахунок, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 на видатковому касовому ордері № 03 від 20.08.2015 року (а.с.20).

Як убачається з матеріалів справи, на підставі ухвали Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.11.2015 р. Управлінням Держпраці у Чернігівській області проведено перевірку ФОП ОСОБА_5 стосовно дотримання трудових прав ОСОБА_1 в частині оплати його праці (тимчасової непрацездатності) та виплати належних сум при звільненні. Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1, маючи інвалідність Ш групи, працював з 13.11.1914 р. охоронником з розпорядком дня з 8-00 год до 17-00 год. у зв»язку із станом його здоров»я. Трудова книжка була йому видана у день звільнення 20.08.2015 р. та проведений належний розрахунок у день звільнення у розмірі 1072,57 грн. (у тому числі і компенсація за 4 дні невикористаної відпустки у розмірі 194 грн.32 коп. та оплата тимчасової непрацездатності у розмірі 489,51 грн.). Зазначений висновок Управління Держпраці у Чернігівській області не містить жодної інформації про те, що позивач окрім роботи охоронника виконував з листопада 2014 року по серпень 2015 року будь-яку іншу роботу, зокрема і роботу автослюсаря.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності

Зважаючи, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, апеляційний суд повністю погоджується з висновком оскаржуваного рішення про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Сукупність досліджених обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно, правильно встановлені правовідносини між сторонами, оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України. Оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, зазначені в ньому висновки відповідають фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: