У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

16 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус ОСОБА_4, про розірвання договору про участь батька у додаткових витратах на дитину; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості та неустойки за договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2002 року, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 липня 2013 року їх шлюб було розірвано і з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, яке він виконує у добровільному порядку.

16 липня 2013 року між ним та ОСОБА_2, яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2, було укладено нотаріально посвідчений письмовий договір про участь батька у додаткових витратах на дитину. Відповідно умов цього договору він узяв на себе зобов'язання надавати ОСОБА_2 на розвиток сина щомісячно, не пізніше 10 числа кожного місяця додатково 10 тис. грн, що є еквівалентом 1 220 доларів США (а у разі девальвації національної грошової одиниці, розмір додаткових витрат не може бути меншим ніж 1 220 доларів США) шляхом перерахування їх на банківський рахунок відповідачки і такі кошти він мав надавати на розвиток особливих здібностей сина та за погодженням з ним. Відповідачка без погодження з ним віддала дитину у звичайну початкову школу при приватному навчальному закладі на умовах повного дня, обов'язки освіти якої забезпечує держава, тоді як вони домовлялись, що син буде навчатись у спеціальній школі, де будуть знайдені і розвинуті його особливі здібності та додатково буде отримувати освітні послуги з професійного рівня володіння іноземною мовою, а також професійно займатись спортом, укріпляти свою фізичну форму та здоров'я.

Ураховуючи наведене та вважаючи, що відповідач істотно порушила умови договору, позивач просив у порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України розірвати указаний договір.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом, посилаючись на те, що з 10 лютого 2014 року ОСОБА_3 перестав виконувати у повному обсязі взяті на себе зобов'язання за спірним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 100 705 грн 88 коп., яку просила стягнути з останнього на її користь та 191 485 грн 3 коп. неустойки (1% від зазначеної у п. 1 договору суми у розмірі 10 тис. грн) відповідно до п. 8 указаного договору за кожен день прострочення виконання умов договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором про участь батька у додаткових витратах на дитину від 16 липня 2013 року за період з лютого 2014 року по березень 2015 року у розмірі 100 705 грн 88 коп. та неустойку за цим же договором за той же період у розмірі 191 485 грн 03 коп. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії судів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 червня 2015 року залишено без змін.

Не погодившись із рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року, ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішеннята ухвалити нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив із того, що ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів фактично понесених або майбутніх витрат, їх розрахунки та обґрунтування, а також про погодження розміру цих витрат з ОСОБА_3 відповідно до умов укладеного договору та змісту ст. 185 СК України, на підставі якої укладено спірний договір та яка передбачає обов'язок обох батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), а також понесення нею половини таких витрат.

Разом із тим суди вірно зазначали, що ОСОБА_3 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження істотного порушення ОСОБА_2 умов спірного договору, укладеного відповідно до ст. 185 СК України і направленого на авансування додаткових витрат, пов'язаних з розвитком здібностей дитини без погодження з ним та наявних підстав, передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, для розірвання указаного договору.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 червня 2015 року та ухвали апеляційного суду Київської області від

16 червня 2016 рокуі доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус ОСОБА_4, про розірвання договору про участь батька у додаткових витратах на дитину; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості та неустойки за договором, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна