233 № 233/4550/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Мазепа Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, ОСОБА_1 просить встановити факт смерті ОСОБА_2, посилаючись на те, що 31 травня 2015 року в м. Макіївка Донецької області внаслідок ішемічної хвороби серця та хронічної серцево-судинної недостатності померла її мати ОСОБА_2.

Після смерті матері вона звернулась до Відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Макіївці та отримала свідоцтво про смерть матері від 02 червня 2015 року. Проте, отримане нею свідоцтво є недійсним та факт смерті ОСОБА_2 не є зареєстрованим у порядку, встановленим діючим законодавством України.

Заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4).

Заявником у даній справі є громадянка України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії ВЕ 100512, виданим 19 червня 2001 року Центрально-Міським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області (а.с.7-8).

Заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії ІІІ-УР № 510511 (а.с.11), копією свідоцтва про одруження серії Н-АБ № 429947, відповідно до якого ОСОБА_4 17 листопада 1979 року уклала шлюб із ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_5 (а.с.13).

За твердженням заявника, 31 травня 2015 року в Україні в м. Макіївка Донецької області померла її мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявником надані:

- свідоцтво про смерть ОСОБА_2, видане 02.06.2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецької області (а.с.5);

- копія медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_2В № 321 від 01.06.2015 року (а.с.6);

- копія паспорту громадянина України на імя ОСОБА_2 (а.с.9);

- копія посвідчення про поховання ОСОБА_2 від 01 червня 2015 року (а.с.14);

- фототаблиця із зображенням могили ОСОБА_6 (а.с.20-21).

Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть ОСОБА_2 та копії медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_2, як документам, що видані органом та установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказіву, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті ОСОБА_2 для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_1 суд, як виняток, приймах до уваги свідоцтво про смерть ОСОБА_2 та копію медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та оцінює їх в сукупності з фототаблицею могили ОСОБА_2, копією посвідчення про поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2 31 травня 2015 року у м. Макіївка Донецької області Україна, що надасть можливість отримати заявником видане державним органом України свідоцтво про смерть матері.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст.257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4, померлої 31 травня 2015 року у м. Макіївка Донецької області Україна.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш