Справа №442/1814/16-ц
Провадження №2/442/775/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Крамара О.В.

при секретарі - Нестір А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини у зв»язку із її навчанням,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 14 листопада 1996 року між нею та ОСОБА_2, було укладено шлюб, який у 2000 році було розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

Від даного шлюбу 22 грудня 1998 року у них народилась дочка - ОСОБА_3, після розірвання шлюбу неповнолітня дочка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року змінено розмір аліментів, визначений рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2000 року та вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3, 22.12.1998р.н., аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

З 01.09.2014 року дочка ОСОБА_4, навчається в Дрогобицькій філії ТзОВ Медичне училище «Медик» на платній формі навчання. Згідно Договору про навчання у даному навчальному закладі від 01.08.2014 року до 01.03.2018 року. Пунктом 3.5 даного договору визначена оплата навчання за перший навчальний рік у розмірі 12150,00 грн., за другий навчальний рік 13150,00 грн., за третій навчальний рік 14150,00 грн., за четвертий 10620,00 грн., загальна вартість навчання становить 50070,00 грн.

Оскільки відповідач, добровільно брати участь у додаткових витратах на дочку, пов»язаних з навчанням не бажав, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 22.12.1998р.н., в розмірі 3000 грн. на перший рік навчання.

Незважаючи на її численні звернення до відповідача з проханням добровільно допомогти їй в оплаті другого року навчання дитини та вищезазначене рішення суду, ОСОБА_2 повністю ігнорує свій батьківський обов»язок.

Згідно квитанцій від 26.08.2015 року, 17.12.2015 року нею було оплачено частину навчання за другий навчальний рік у розмірі 10520,00 грн., а до 10 травня 2016 року (згідно п.3.5 Договору) вона повинна сплатити решту у сумі 2430,00 грн. Крім заробітної плати медсестри Дрогобицької дитячої поліклініки інших доходів вона не має, а відповідач ніде офіційно не працює, не перебуває на обліку у центрі зайнятості, інших осіб на утриманні не має, тому вважає, що він має відшкодувати додаткові витрати, вже понесені нею на оплату навчання дочки, в сумі 5260,00 грн., а також половину суми, яку необхідно оплатити до 10 травня 2016 року у розмірі 1215,00 грн. З врахуванням наведеного, вона змушена звернутися з даним позовом в суд.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні, заперечив щодо задоволення позову з підстав викладених в письмовому запереченні.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перебували у зареєстрованому шлюбі, який Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду у 2000 році було розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року змінено розмір аліментів, визначений рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2000 року та вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3, 22.12.1998р.н., аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Дочка ОСОБА_3 з 01 вересня 2014 року, навчається в Дрогобицькій філії ТзОВ «Медичне училище «Медик» на платній формі навчання, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами процесу.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України).

Обовязок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобовязання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обовязок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Згідно ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини передбачений Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1991р.

Відповідно до ч.1, 2 ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана зобов»язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене, додаткові витрати на дитину можуть стягуватись у випадку, коли такі були викликані особливими обставинами.

Згідно ст.. 41 ЗУ «Про освіту» училище є навчальним закладом, який здійснює підготовку фахівців певного ступеня (освітньо-кваліфікаційного рівня).

Виходячи з наведеного, сам по собі вступ дочки ОСОБА_3, у Дрогобицькій філії ТзОВ «Медичне училище «Медик», на навчання до такого навчального закладу з метою здобуття відповідного ступеня (освітньо-кваліфікаційного рівня) не може безумовно свідчити, що витрати, пов»язані з навчанням у ньому, викликані особливим обставинами, зазначеними у ст.. 185 СК України, зокрема, розвитком здібностей дитини і виникненням у зв»язку із цим обов»язків у батьків брати у них участь, а тому з врахуванням наведеного суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю, оскільки відповідач платить аліменти на утримання дочки до досягнення нею повноліття, а тому покладення на відповідача обов»язку щодо участі у додаткових витратах, пов»язаних з навчанням дитини, є передчасним. Після досягнення дочкою ОСОБА_3 повноліття, якщо вона продовжуватиме навчання і у зв»язку з цим потребуватиме матеріальної допомоги то вона вправі звернутися з відповідним позовом до відповідача.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивачем при поданні позову судовий збір не сплачувався, а тому згідно вимог ст. 79, 88 ЦПК України з позивача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 180-185 СК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини у зв»язку із її навчанням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, 551 (п»ятсот п»ятдесять одну) гривню 20 копійок - судових витрат в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Крамар О.В.