Справа №487/8902/15-ц 13.09.2016 13.09.2016 13.09.2016
Провадження №22-ц/784/2089/16
Справа № 487/8902/15-ц
Провадження № 22 - ц/784/2089/16 Головуючий у суді першої інстанції - Біцюк А.В.
Категорія: 41 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

13 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

- відповідача ОСОБА_5,

- представника відповідача - редакції газети «Рідне Прибужжя», головного редактора газети - ОСОБА_6,

- кореспондента газети «Рідне Прибужжя» - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2016 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, редакції газети «Рідне Прибужжя», головного редактора газети «Рідне Прибужжя» ОСОБА_6, кореспондента газети «Рідне Прибужжя» ОСОБА_8 про визнання недостовірною розповсюдженої інформації, спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди,

встановила:

12 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

05 листопада 2015 року в газеті «Рідне Прибужжя» було надруковано статтю «Продати квартиру… по розписці» (далі Стаття), згідно якої мешканка Миколаєва ОСОБА_4, звернувшись до редакції, поскаржилася на її дії, інваліда першої групи, пенсіонерки. Вказано, що протягом багатьох місяців між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 триває конфліктна ситуація, внаслідок чого, як вважала остання, її намагаються через борги позбавити житла, а саме половини квартири у багатоквартирному будинку в мікрорайоні Намив у місті Миколаєві. Водночас ОСОБА_4 навела відомості про аналогічну ситуацію, яка трапилася із мешканцем Миколаєва ОСОБА_17. Як вважала остання, позивач в обох випадках діяла за однаковою «схемою». Зазначена стаття підписана працівником редакції газети «Рідне Прибужжя» - ОСОБА_8.

Позивач вказувала, що вищевказана стаття є ганебною та інформація, що в ній викладена не відповідає дійсності. Крім того, окремими рядками статті розповсюджено інформацію щодо стану її здоров'я, а саме зазначено, що вона є інвалідом першої групи. Також у статті висвітлюється інформація щодо статків позивача, які є коштами її сім'ї, що суперечить ст. 3 Сімейного кодексу України, а саме є неприпустимим на шпальтах газети друкувати та розповсюджувати будь-яку інформацію щодо особистого життя позивача.

-2-

Посилаючись на вищевикладене, позивач зазначала, що статтею «Продати квартиру… по розписці» загалом до читачів було доведено інформацію, щодо того, що ОСОБА_3 є аферисткою та пройдисвіткою, оскільки вимагає від ОСОБА_4 належну їй частку квартири; статтею розповсюджено інформацію про її персональні дані, інформацію, що стосується її особистого та сімейного життя, інформацію, що суперечить рішенням суду, які набрали законної сили, інформацію, що стосується її стану здоров'я, хобі.

Крім того, інформацією вказаною у статті, позивача звинувачено у вимаганні, однак вирок суду відсутній з цього приводу, а також статтею розповсюджено інформацію, якою намагаються змінити рішення суду, що набрали законної сили та у статті було зазначено заклик до самогубства, у зв'язку із втратою грошових коштів. Вказане у своїй сукупності за твердженням позивача свідчить про те що, що інформація розповсюджена у статті «Продати квартиру… по розписці» є недостовірною, такою, що принижує її честь та гідність.

На підставі викладеного, позивач просила визнати недостовірною інформацію відносно неї в статті газети «Рідне Прибужжя» від 05 листопада 2015 року «Продати квартиру… по розписці», зобов'язати редакцію газети «Рідне Прибужжя» не пізніше наступного дня з набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати інформацію, що розміщена у статті «Продати квартиру… по розписці», надрукувавши спростування в газеті тим же шрифтом та об'ємом із зазначенням у ньому такого тексту: СПРОСТУВАННЯ СТАТТІ «Продати квартиру… по розписці» та стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та газети «Рідне Прибужжя» моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_8 посилався на те, що стаття «Продати квартиру… по розписці» мала на меті довести до відома громадян інформацію щодо розпорядження нерухомим майном, застерегти їх при цьому від можливих зловживань шахраїв. Зміст статті ґрунтувався на судових рішеннях та поясненнях усіх сторін, з якими він особисто зустрічався та брав інтерв'ю. Прямих тверджень щодо того, що позивач є аферисткою та пройдисвіткою у статті не вказано, та це є її припущенням.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_12 також посилався на те, що інформація вказана у статті мала на меті застереження для всіх громадян від дій шахраїв щодо нерухомого майна на підставі розписок. Зазначав, що інформація щодо інвалідності позивача є загальнодоступною, адже вона сама завжди на це вказує. Посилаючись на те, що стаття спрямована на правове виховання суспільства при розпорядженні нерухомим майном та інформація, що в ній викладена є особистою думкою автора, просив відмовити у задоволенні позову.

Заперечуючи проти позову головний редактор газети «Рідне Прибужжя» в письмових поясненнях посилалась на те, що при публікації зазначеної статті відсутні порушення норм чинного законодавства.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2016 року в задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В запереченнях на апеляційну скаргу редакція газети «Рідне Прибужжя», посилаючись на безпідставність її доводів, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

-3-

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що інформація, яку просила спростувати позивач містить роздуми, оцінку певних фактів, викладених у судових рішеннях, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів сторін щодо конфліктної ситуації в сфері житлових правовідносин, а також розповсюджена інформація носить характер оціночних суджень, частина викладеної у статті інформації не порушує прав позивача (щодо використання в статті прізвища, імені та по батькові позивача, інформації про наявність у позивача соціального статусу інваліда 1 групи), оскільки поширена виключно в обсязі, який необхідний для розкриття конфліктних ситуацій, описаних в Статті, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (статті 34 Конституції України).

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. До особистих немайнових прав фізичної особи відносяться, зокрема, право на повагу до гідності та честі (ч.1 ст.270 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п. 3 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», редакція, журналіст не несуть відповідальність за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

-4-

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію, ідеї та робити оціночні судження, навіть якщо вони є провокаційними і перебільшеними без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що в газеті «Рідне Прибужжя» № 45 від 05 листопада 2015 року в рубриці «Конфліктна ситуація» на сторінці 7 надрукована стаття «Продавати квартиру … по розписці», де була висловлена думка ОСОБА_4, ОСОБА_3 з приводу ситуації, що склалася між ними стосовно невиконання ОСОБА_13 за життя обов'язку по посвідченню договору купівлі-продажу частини належної їй квартири (отриманої у спадщину ОСОБА_4.), та неповернення безпідставно отриманих коштів за розпискою. Крім того, у вказаній статті наведена аналогічна, на погляд ОСОБА_4 ситуація, з іншим наслідком вирішення справи судом, яка трапилась із мешканцем ОСОБА_11 Ткаченко. Вказані спори були предметом судових рішень (а. с. 75).

Дана стаття опублікована на підставі звернення в редакцію газети відповідача ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_3 було ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в межах вартості спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_13, 80 000 грн. (а.с. 243-243).

Рішенням суду встановлено, що згідно розписки ОСОБА_13, вона продала належну їй 1/2 частку квартири ОСОБА_3 і в рахунок вартості вказаної частки квартири 01 вересня 2010 року отримала від ОСОБА_3 80 000 грн. Зі слів позивача, дане рішення суду перебувало на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби та не виконано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2013 року, залишеним без зміну хвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_14, третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Князєва Ю.А., про визнання свідоцтва про право власності на спадщину недійсним та стягнення коштів за рахунок спадкового майна відмовлено.

Цими судовими рішеннями встановлено, що розписка не доводить ні факту написання її спадкодавцем, ні факту одержання за нею 130 000 грн. за будинок та передачі цих коштів спадкодавцеві (а.с.244-248).

Позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися до правоохоронних органів з метою відновлення їх прав, зокрема ОСОБА_4 стосовно шахрайських дій з боку ОСОБА_3

Таким чином, встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 існують неприязні стосунки.

-5-

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спосіб подачі інформації у зверненні ОСОБА_4 виражав її особистий погляд у питаннях житлових відносин через зобов'язання спадкодавця за життя, оцінки пред'явлених вимог позивача до суду, які були предметом спору між нею та позивачем в суді та на стадії виконання судового рішення, а також аналогічної, на її погляд, ситуації, з іншим наслідком вирішення справи, яка трапилась із мешканцем Миколаєва ОСОБА_17 та інтерес, з метою привернути увагу громадськості щодо вирішення житлових питань про законність продажу нерухомого майна, без оформлення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку, а також заклик бути обережними і не довіряти документів на житло малознайомим особам.

В Статті немає будь-якого зазначення про те, що позивач ОСОБА_3 є аферисткою та пройдисвіткою, у зв'язку з чим опубліковане інше, що має загальний суб'єктивний характер можливих дій будь-яких громадян, тому не порушує та не може порушувати особистих немайнових прав позивача. Не містить Стаття і заклику до самогубства.

Редакцією газети було опубліковано, як позицію ОСОБА_4, так і висловлене власне тлумачення конфліктної ситуації ОСОБА_3, чим фактично було реалізоване право на відповідь, що не позбавляло позивача чи інших осіб висловлювати свою позицію з вказаних питань.

Посилання на прізвище, ім'я та по-батькові позивача взяті з офіційних джерел, зокрема судових рішень, витягів з кримінальних проваджень, її хобі та соціальний статус зі слів обох заінтересованих осіб і цю інформацію подано збалансовано. Те, що позивач за соціальним статусом є інвалідом 1 групи використано в соціальному значенні, без будь-якої дискримінації.

До того ж, викладена в Статті інформація не містить даних про майнові інтереси сім'ї позивача, не містить імен її членів сім'ї. А тому не суперечить положенням ст. 3 Сімейного кодексу України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що викладена в Статті думка ОСОБА_5 щодо можливих «схем» позбавлення осіб похилого віку нерухомості та значних сум коштів, є оціночною і не стосується конкретно ОСОБА_3

У Статті викладена інформація кореспондента газети, як «судження небайдужого», даючи свою оцінку, на підставі розповідей позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, а також інших осіб, щодо можливих життєвих ситуацій при вирішенні будь-якими особами питання продажу, придбання житла, переоформлення його на іншу особу, наслідків їх дій. Тому викладені висли в статті, є особистим міркуванням, оціночним судженням та мають попереджувальну мету.

Отже, за наявності такої інформації у висловлюваннях відповідачів були наявні оціночні судження та критичні висловлювання.

Факти, які б доводили, що згадані вищі висловлювання мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність позивача, відсутні. При цьому порушень норм Конституції України не встановлено.

Щодо доводів позивача про те, що всі висловлювання відповідачів, які викладені в оскаржуваній статті, є недостовірними та неправдивими, то як вірно зазначив суд першої інстанції їх неможна визнати такими, оскільки частина з них є достовірними (щодо обставин встановлених судовими рішеннями); частина цих висловлювань правильно визнана судом оціночними судженнями, а частина висловлювань визнана такою, що не порушує прав позивача.

Отже, викладені у статті висловлювання, не порушують особистих немайнових прав позивача. Вони свідчать про критичну оцінку відповідачами ситуації, що склалася між сторонами. Кожній із сторін була надана можливість висловити свою точку зору з приводу ситуації, що була висвітлена у статті. Суб'єктивні думки і погляди не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

-6-

Інші доводи апеляційної скарги є суб'єктивними та на правильність висновків суду не впливають.

Отже, суд правильно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що не було підстав для задоволення позовних вимог.

За такого, рішення районного суду зміні або скасуванню не підлягає, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.С. Довжук

В.В. Коломієць