Єдиний унікальний номер 226/208/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1256/2016
Єдиний унікальний номер 226/208/16-ц Головуючий у 1 інстанції Редько Ж.Є.
Номер провадження 22-ц/775/1256/2016 Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Корчистої О.І., Курило В.П.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що його батько ОСОБА_2 є наймачем квартири № 81 будинку № 17 мікрорайону «Світлий» в м. Димитров Донецької області, в якій також зареєстрований він з дня свого народження. 12 липня 1991 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3, яка в 2005 році без його відома та згоди зареєструвала своє місце проживання за вищевказаною адресою. З 2005 року між ними виникли побутові конфлікти, які загострилися у 2014 році, коли відповідачі спробували в судовому порядку виселити його із житла. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, тому позивач просив зобовязати їх не чинити перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобовязання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено.

Додатковим рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобовязання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки рішення суду першої інстанції є помилковим, суперечить дійсним обставинам справи: суд не звернув уваги на те, що в попередній справі він, дійсно, звертався з зустрічним позовом, але рішення суду про відмову в задоволенні позову не ухвалювалось, оскільки, він подав клопотання про залишення позову без розгляду, суд помилково вважав, що обставини створення перешкод у користуванні житловим приміщенням підтверджуються лише одноразовим випадком та не звернув уваги на інші докази, яким суд не надав жодної оцінки; суд порушив права позивача на захист прав користування житловим приміщенням, передбачені ст. 21, 47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення скарги.

Інші сторони до суду не зявились.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі.

Позивач ОСОБА_1 про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином телефонограмою, яка передана 7 вересня 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за №4181.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом при розгляді справи було встановлено, що квартира за адресою м-н Світлий, 17/81, м. Димитров, Донецька область на підставі ордеру № 47-595 передана у користування відповідачу ОСОБА_2 на склад сімї: дружину ОСОБА_5, та сина ОСОБА_6.

Згідно свідоцтву про народження відповідач ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1, 12 липня 1991 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3, яку зареєстрував в квартирі, рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 особою, що втратив право користування житловим приміщенням, задоволено; рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року рішення суду скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, за висновком Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області № 1393 від 28 вересня 2015 року в діях ОСОБА_2 не вбачається ознак злочину або адміністративного правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням повинно мати на меті тривале порушення повноважень користувача, а не ті, що існували у минулому, наданий позивачем доказ свідчить про те, що має місце разовий випадок перешкоджання в користуванні житлом, інших доказів перешкоджання в користуванні квартири не надано.

Ухвалюючи додаткове рішення, яким також відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази підтверджують вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням у минулому та мають разовий характер, а усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням повинно мати на меті тривале порушення повноважень користувача, а не ті, що існували в минулому; крім того, саме по собі зобовязання не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням без визначення конкретного способу захисту не відповідає змісту ч.2 ст.16 ЦК України.

Але з такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З матеріалів справи виходить, що згідно рішення виконкому міської ради м.Димитров від 15 березня 1982 року №10, ОСОБА_2 видано ордер №595 на право заняття квартири №81 будинку №17 в м-ні «Світлий» м.Димитров (арк..спр.8), де з часу народження зареєстрований позивач ОСОБА_1

На підставі ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 має право на користування спірним жилим приміщенням.

Питання захисту права користування не врегульовані Цивільним Кодексом України.

На підставі ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1, в тому числі посилався на положення даної норми закону.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надав акти від 07 листопада 2014 року, від 20.10.2014 року та від 03.11.2014 року, з яких вбачається, що він з вересня 2014 року не має можливості користуватися спірною квартирою, оскільки у житловому приміщенні замінено вхідний замок (арк.спр.9, 10).

За зверненнями відповідача ОСОБА_2 від 10 січня 2015 року, від 22 січня 2015 року та від 26 січня 2015 року про прийняття заходів до його сина ОСОБА_1, який вчинює відносно нього протиправні дії, Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області складені висновки від 14 січня 2015 року № 49 та від 06 лютого 2015 року № 158, відповідно до яких було встановлено, що між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_1 відбуваються конфлікти з приводу проживання у квартирі №81 будинку №17 м-ну «Світлий» в м.Димитров, у своїх заявах ОСОБА_2 вказує на те, що його син здійснює на нього психологічний вплив, без його відома демонтував замок на вхідній двері, намагався їх зняти, без його дозволу приводив сусідів і приносив свої речі. Опитаний ОСОБА_1 вказав, що замок і вхідні двері він не мав на меті пошкодити, лише імітував пошкодження, щоб його пустили до квартири, що сусідів він приводив до квартири з метою фіксації факту його фактичного проживання у спірній квартирі, так як його батько в суді стверджує протилежне (арк.спр.10, 11).

За зверненнями позивача ОСОБА_1 від 22 січня 2015 року та 25 вересня 2015 року про те, що його батько не відкриває йому вхідні двері у квартиру і не дає змінити замок, через що між ними виник конфлікт, Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області складені висновки від 23 лютого 2015 року № 225 та від 28 вересня 2015 року №1393 (арк.спр.12, 13).

Листом від 30 січня 2015 року прокуратура м.Димитров повідомила ОСОБА_1 про розгляд його скарги на бездіяльність працівників Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області при вирішенні звернення позивача від 18 січня 2015 року щодо вчинення самоуправних дій ОСОБА_2, вказавши, що усунення перешкод в користуванні житлом вирішується судом в порядку цивільного судочинства (арк.спр.11 зв.).

Згідно витягу з кримінального провадження № 0000293 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2015 року внесено повідомлення, яке надійшло від ОСОБА_1 про те, що його батько ОСОБА_2 не допускає його до квартири за адресою: м. Димитров м-н Світлий 17/81, де мешкає заявник (арк.спр.12 зв.).

Виходячи з викладеного висновки суду першої інстанції про те, що перешкоди в користуванні жилим приміщенням мали разовий характер не відповідають обставинам справи.

Так само є необґрунтованими висновки суду про те, що вищевказані докази, окрім звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів 25 вересня 2015 року, вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дійсно, 16 квітня 2015 року Димитровським міським судом Донецької області ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені: визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: м.Димитров м-н «Світлий» 17/81 (арк.спр.70-79). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 16 квітня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, було скасовано; у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено (арк.спр.49-55).

Ані вступна, ані описова, ані резолютивна частини вказаного рішення не містять посилань на те, що судом було розглянуто позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, на що послався суд першої інстанції під час розгляду даної справи.

Окрім того, з мотивувальної частини рішення не вбачається, що докази, на які посилається ОСОБА_1 по даній справі, були предметом дослідження судом при розгляді попередньої справи та, що на підставі них судом були встановлені певні обставини, які не підлягають доказуванню на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції під час розгляду справи неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, оскільки вимоги про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засідання.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 травня 2016 року та додаткове рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 серпня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні жилим приміщенням за адресою: мікрорайон СвітлийАДРЕСА_2 м. Мирноград (Димитров) Донецької області.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: