Справа № 487/2297/16-ц
Провадження № 2/487/1484/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2016 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.

за участю представників позивача ОСОБА_1,

ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2016 року по цивільній справі №487/103/16ц, залишеним без змін Апеляційним судом Миколаївської області, було визнано недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 09.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5. За вказаних обставин позивач є потерпілою стороною. Так, за проханням ОСОБА_3 позивач зі своєю родиною забезпечував відповідачу догляд, опіку і харчування працюючи на двох роботах, щоб для цього хватало грошових коштів. З середини липня до 01.11.2015 року впродовж 2,5 місяців позивач та його дружина внаслідок забезпечення відповідача доглядом та опікою щомісячно виконували побутову роботу на рівні мінімальної заробітної платні некваліфікованого робітника, так як прибирали у квартирі, прали білизну, та виконували інші дії в квартирі. За вказаного ними понесені матеріальні витрати у розмірі, передбаченому ст.9 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» а саме: у сумі 1218 гривень до 01.09.2015 року (липень 2015 року - 609 гривень, серпень 2015 року - 1218 гривень), у вересні та жовтні 2015 року по 1378 гривень, а всього у сумі 4583 гривні. У цей же період часу відповідач забезпечувався продуктами харчування, які купувалися в торгових точках, на базарі та з продуктів харчування, привезених з села. ОСОБА_5 вважає, що відповідач забезпечувався його родиною щомісячно на рівні прожиткового мінімуму особи, передбаченому ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» в липні у сумі 474 гривні 50 копійок, в серпні 2015 року 949 гривень, у вересні та жовтні 2015 року по 1074 гривень, а всього у сумі 3571 гривень 50 копійок. Окрім цього, у період з вересня 2015 року до моменту прийняття рішення суду про визнання договору дарування недійсним, позивачем проводилась оплата комунальних послуг, нарахованих за користування квартирою 26 у будинку 59 по вулиці Генерала Карпенка у місті Миколаєві у сумі 213 гривень 15 копійок. Також, з метою укладення договору дарування ОСОБА_5 були понесені витрати, які складаються з оцінки квартири (майна), яке відповідач відчужував на його користь, у сумі 800 гривень; за вчинення нотаріально дії позивачем було проведено оплату роботи нотаріуса у сумі 3900 гривень. ОСОБА_5 також були понесені судові витрати по сплаті судового збору при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до нього у сумі 2185 гривень 37 копійок. З огляду на викладене, з посиланням на ст. 611 та ст. 623 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти внаслідок порушення зобовязання у загальній сумі 13067 гривень 65 копійок.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту предявленого позову.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та пояснив, що будь-які договірні зобовязання перед ОСОБА_5 в нього відсутні. Позивач ніколи його не годував та не допомагав по господарству. При придбанні ліків за кошти ОСОБА_3 позивач навіть не повертав йому здачу. Оплачувати комунальні послуги ОСОБА_3 нікого не уповноважував.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував у звязку з його необґрунтованістю.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 статті 229 ЦК України передбачено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобовязання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день предявлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що 09.09.2015 року ОСОБА_3 уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1 із ОСОБА_5, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 09.09.2015 року, зареєстровано в реєстрі за номером 1149, серія НАР №158433.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2016 року по цивільній справі №487/103/16ц вказаний договір було визнано недійсним у звязку із з його вчинення під впливом помилки згідно ст. 229 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28.04.2016 року по справі №22ц/784/1128/16 апеляційна скарга ОСОБА_5 на вказане рішення відхилена, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2016 року по цивільній справі №487/103/16ц встановлено, що 09.09.2015 року ОСОБА_5 уклав договір зобовязання, яким зобовязався: не користуватися своїм правом на проживання у квартирі ОСОБА_3; абонентські книжки на сплату комунальних послуг будуть збережені в особовий рахунок залишиться оформленим на імя позивача; забезпечити догляд та частково матеріальне утримання (харчування, ліки) ОСОБА_3 довічно; у випадку смерті ОСОБА_3 брав на себе зобовязання поховати його.

Під час розгляду даної справи суду представниками позивача надана ксерокопія вказаного договору зобовязання, з посиланням на відсутність оригіналу. За твердженнями представників позивача вказаний договір зобовязання за своєю суттю фактично є договором довічного утримання, який помилково не посвідчений нотаріально.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, враховуючи безоплатність договору дарування, визнаного судом недійсним, а також нікчемність договору довічного утримання, іменованого позивачем договором зобовязанням, будь-яких зобовязань ОСОБА_3 перед ОСОБА_5 не виникло, у звязку з чим обовязок відшкодуванням збитків відсутній.

Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що твердження про виконання протягом липня-жовтня 2015 року побутової роботи на рівні мінімальної заробітної платні некваліфікованого робітника, у звязку із прибиранням у квартирі, пранням білизни та виконанням інших дій в квартирі відповідача на загальну суму 4583 гривні, а також про забезпечення відповідача продуктами харчування за вказаний період на суму 3571 гривень 50 копійок не підтверджені жодним доказом. Сам відповідач ОСОБА_3 вчинення вказаних дій ОСОБА_5 категорично заперечує.

Згідно квитанції від 04.09.2015 року ТОВ «Пи Кан» щодо оплати незалежної оцінки квартири на суму 800 гривень, наданої позивачем на підтвердження матеріального збитку у вказаному розмірі, вбачається, що оплата здійснена ОСОБА_7 через ОСОБА_5, а не самим позивачем.

Довідка, видана приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про сплату ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 2900 гривень (а не 3900 гривень, як це зазначено у позові) за оформлення договору квартири АДРЕСА_1 не є підставою для стягнення даних грошових коштів з ОСОБА_3 на користь позивача, у звязку з відсутністю у останнього обовязку щодо їх повернення та недоведеністю існування між сторонами будь-яких домовленостей з цього приводу.

Вимоги про відшкодування здійсненої позивачем оплати комунальних послуг, нарахованих за користування квартирою 26 у будинку 59 по вулиці Генерала Карпенка у місті Миколаєві у сумі 213 гривень 15 копійок у період з вересня 2015 року до моменту прийняття рішення суду про визнання договору дарування недійсним також є необґрунтованими з наведених вище підстав щодо недійсності та нікчемності правочинів. При цьому суд враховує, що згідно квитанцій ОСББ «Весняне» платником квартирної плати на загальну суму 171 гривень 15 копійок зазначено саме ОСОБА_3, а деякі із наданих квитанції не містять зазначення платника взагалі. Усі надані суду квитанції не засвідчені печатками установ, чиї комунальні послуги оплачувались, або печатками банківських установ, які приймали відповідні платежі для їх переказу.

З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність підстав для їх задоволення.

Щодо вимоги про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 у сумі 2185 гривень 37 копійок суд виходить з наступного. Згідно пояснень представників позивача, наданих у судовому засіданні, вказана сума складається із судових витрат, сплачених за подання апеляційного скарги на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2016 року по цивільній справі №487/103/16ц у сумі 606 гривень 11 копійок, та судового збору, сплаченого за подання даного позову та заяви про його забезпечення на загальну суму 1581 гривня 77 копійок.

За вказаного, судові витрати сплачені за подання апеляційного скарги на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2016 року по цивільній справі №487/103/16ц у сумі 606 гривень 11 копійок відшкодуванню в межах розгляду даної справи не підлягають, оскільки питання щодо розподілу даних судових витрат має вирішуватись судом, який постановив рішення у вказаній справі.

Вимоги про відшкодування судового збору сплаченого за подання даного позову та заяви про його забезпечення задоволенню не підлягають у звязку із безпідставністю позовних вимог та відмовою в їх задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 56, 59, 60-62, 79, 84, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 202, 215, 216, 220, 229, 509, 525, 526, 610, 611, 623, 717, 744, 745, 749 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити за необґрунтованістю у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА