Справа № 363/1908/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/5166/16 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 4 06.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Касьяненко Л.І., Гуля В.В.

при секретарі - Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину автомобіля,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що за час перебування в шлюбі з 16 жовтня 2012 року ними було придбано автомобіль марки «PEUGEOT» моделі 308, 2012 року випуску, білого кольору д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований на відповідача. Після припинення шлюбних відносин, відповідач забрав спірний автомобіль і відмовляється надавати його у користування, тому, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину цього автомобіля, стягнути судові витрати на її користь.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що авто належить йому на праві особистої власності, оскільки його батьком були подаровані частина грошей на покупку автомобіля, на іншу частину вартості автомобіля був отриманий кредит, які сплачували його батьки, тому просив у позові відмовити.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.08.2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи тим, що суд не дослідив належним чином той факт, що за довідкою про доходи ОСОБА_2 видно, що він не міг самостійно сплачувати щомісячну суму кредиту у розмірі 4 500 грн., маючи заробітну плату 939, 84 грн., а також те, що апелянтом було внесено в рахунок кредиту суму у розмірі 30 000 грн. з продажу автомобіля ВАЗ 21093, який йому належав ще до одруження. Тому, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

У запереченнях відповідачка зазначила, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів. А все тому, що оплату кредиту здійснювала саме вона, а не мати відповідача, яка працює вчителем, всі квитанції знаходяться в неї, коли брався кредит у позивача була зарплата 12000 грн., що він не заперечував, тому його доводи не відповідають дійсності. Просила відхилити скаргу.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що майно, яке є предметом поділу, набуте подружжям за час шлюбу, а отже належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності в рівних частках, підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2011 року.

Від цього шлюбу мають дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі сторонами було спільно набуто автомобіль марки «PEUGEOT» 308, 2012 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, який був зареєстрований на відповідача.

Домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна не встановлено, проте наявність такого майна сторонами не заперечується.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про виділ сторонам ідеальних часток у спільному майні з урахуванням принципу рівності часток і визнав за сторонами право власності на 1/2 частину цього майна.

Вищезазначене спростовує доводи апелянта про порушення судом норм матеріально і процесуального права при вирішенні питання про поділ майна подружжя.

Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на не врахування судом наявності кредитного договору, який сплачував він за рахунок особистих коштів та коштів подарованих його батьками, то суд першої інстанції, з яким погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції, обґрунтовано відхилив дані твердження відповідача, як не підтверджені належним чином, крім того останнім не було заявлено відповідних позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення в справі не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 308,314,315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :