АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/435/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна, набутого під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1985 року вона була знайома із ОСОБА_7 Внаслідок подальшого спілкування, в січні 2004р. вони зблизились і з 05 квітня 2004 року почали проживати разом однією сімєю в його власній квартирі №10, що по вул. Ватутіна, 225 в м. Черкаси.

Шлюб із ОСОБА_7 вони не реєстрували, хоча весь час проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство та спільно набували і поліпшували наявне у них майно.

На прохання ОСОБА_11, 27 січня 2000 року вона формально, без наміру спільно проживати та створювати сімю, зареєструвала шлюб із його товаришем ОСОБА_12, який на той час відбував покарання в місцях позбавлення волі і цей шлюб йому також був потрібен лише для його позитивної характеристики.

Під час сумісного із ОСОБА_11 проживання, вони за спільні кошти вели, утримували та поліпшували все їхнє спільне домашнє господарство, квартиру, приватний будинок, разом їздили на відпочинок та до родичів, в т.ч. в гості до відповідачів в м. Горлівка, спільно накопичували заощадження та несли витрати. Зокрема, із своєї зарплати, повністю оплачували комунальні послуги за квартиру №10, що по вул. Ватутіна, 225 в м. Черкаси.

У період фактичного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, і вже після розірвання 12 травня 2010 року фіктивного шлюбу із ОСОБА_12, вона з чоловіком ОСОБА_11 розмістили спільно зароблені кошти на депозитних рахунках: у 2011 році в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», гарантована сума відшкодування з яких на рахунках № 0811 та №0810 станом на 21 листопада 2014 року складає 134 741,27 грн.; 15 липня 2013 року у ПАТ «Кредобанк» грошові кошти в сумі 50869,05 грн., які після спливу терміну розміщення вкладу були зараховані на рахунок №679 та грошові кошти в сумі 1094,72 грн. на рахунок №679, а всього 186 705,04 грн.

Зазначала, що вона особисто, за попередньою домовленістю із своїм чоловіком ОСОБА_11, як дружина, внесла половину цих коштів із зароблених на роботі та виручених від продажу нею частки власного житлового будинку з надвірними спорудами та відповідної частини земельної ділянки, що по вул. Чкалова, 14 в м. Черкаси.

16 серпня 2013 року ОСОБА_11 раптово помер, про що свідчить свідоцтво про смерть №292 від 17 серпня 2013 року. Виключно вона займалась його похованням та влаштуванням поминального обіду. Відповідачі, при цьому, жодних витрат не понесли.

Вважає, що вона проживала із ОСОБА_11 повноцінною однією сімєю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу у період з 05 квітня 2004 року по 16 серпня 2013 року.

Змінивши розмір позовних вимог, остаточно просила суд: встановити факт її проживання із ОСОБА_11 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період фактичного перебування в шлюбних відносинах з 05 квітня 2004 року по 16 серпня 2013 року; визнати право спільної сумісної власності її та ОСОБА_11 на майно, спільно набуте ними в період фактичного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу: грошові кошти в сумі 50 869,05 грн. на р/р № 679 на імя ОСОБА_11 в ПАТ «Кредобанк»; грошові кошти в сумі 1094, 72 грн. на р/р №679 на імя ОСОБА_11 в ПАТ «Кредобанк»; грошові кошти в сумі 134 741,27 грн. на р/р №0811 та №0810 відкритих на імя ОСОБА_11 у ПАТ «ВіЕіБі Банк».

Визнати за нею право власності на 1/2 частину майна спільно набутого нею із ОСОБА_11 у період фактичного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу: грошові кошти в сумі 50 869,05 грн. на р/р № 679 на імя ОСОБА_11 в ПАТ «Кредобанк»; грошові кошти в сумі 1094, 72 грн. на р/р №679 на імя ОСОБА_11 в ПАТ «Кредобанк»; грошові кошти в сумі 134 741,27 грн. на р/р №0811 та №0810 відкритих на імя ОСОБА_11 у ПАТ «ВіЕіБі Банк» (1/2 частина 67 370,63 грн.).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними.

З такими висновками погоджується і судова колегія виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №292 від 17 серпня 2013 року та свідоцтва про смерть (актовий запис №2123) видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції 28 серпня 2013 року, ОСОБА_11 помер 16 серпня 2013 року(а.с.15,119).

Згідно листа ПАТ «Кредобанк» від 25 червня 2015 року, ОСОБА_11 були відкриті рахунки: № 679 від 15 липня 2013 року, на якому розміщені кошти в розмірі 50 869,05 грн., з яких залишок складає 55 650,08 грн. та №679, на якому залишок коштів складає 1 094, 72 грн.(а.с.85).

Відповідно до листа ПАТ «ВіЕйБі Банк» (ліквідація) від 02 жовтня 2015 року №13-32806, на імя ОСОБА_11 були відкриті рахунки по вкладах за період з квітня 2004 року по 16 серпень 2013 року, зокрема вкладах 263913/2011, 263924/2011, 360632/2012, 365136/2012, 447341/2012, 458333/2012, 516645/2013, 610633/2013. Гарантована сума відшкодування, що є залишком коштів станом на 21 листопада 2014 року на рахунках №0811 та №0810 складає 134 741, 27 грн.(а.с.151).

Згідно листа приватного нотаріуса ОСОБА_10 від 05 жовтня 2015 року №381/0116, після смерті ОСОБА_11 спадщину прийняли шляхом подачі заяв: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 При цьому, свідоцтва про право на спадщину не видавались(а.с.154).

З матеріалів спадкової справи, а саме: інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №35198907 від 23 вересня 2013 року вбачається, що наявні чинні заповіти. Зокрема, заповіт №4-839, номер у спадковому реєстрі 42688642 від 27 червня 2007 року за яким ОСОБА_11 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_13А, ОСОБА_8, ОСОБА_14 та заповіт № 2360, номер у спадковому реєстрі 52703151 від 18 квітня 2012 року за яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження : належні йому: гараж №18, що знаходиться в автокооперативі №36 по просп. Хіміків №45/55 в місті Черкаси, акції ЗАТ «Лаура» та АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_8 з умовою не відчужувати квартиру та надання права проживання в ній ОСОБА_6 до досягнення ним 25 річного віку(а.с.17-18,162-163).

Даних про наявність заповіту на імя ОСОБА_6 матеріали спадкової справи не містять.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя(ч.1-2 ст. 21 СК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснює, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно правової позиції ВСУ висловленій в постанові від 12 грудня 2012 року №6-148цс12, ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_6 вказувала на те, що вона проживала однією сімєю із ОСОБА_11 саме з 05 квітня 2004 року по 16 серпня 2013 року, тому грошові кошти розміщені в банках в період з 2011 року по 2013 рік є спільною сумісною власністю, як фактично подружжя.

Згідно копії паспорта ОСОБА_6 серії НЕ №254470, виданого 27 серпня 2002 року Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області вбачається, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 27 січня 2000 року по 12 травня 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12, (а.с. 8).

ОСОБА_6 неодноразово зверталась до суду з позовом про визнання вищевказаного шлюбу недійсним, однак ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 вересня 2014 року та від 11 лютого 2015 року, ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2015 року було повернуто позивачу (а.с. 41, 68-71).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 вересня 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про визнання шлюбу недійсним закрито, в звязку з тим, що справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства(а.с.166).

Враховуючи, що належних та допустимих доказів того, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 був визнаний судом недійсним, матеріали справи не містять, а встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, можливе лише з часу розірвання попередніх шлюбів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що застосування положень ст. 3 та ст. 74 СК України до даних правовідносин в період з 05 квітня 2004 року по 12 травня 2010 року є безпідставним, оскільки ОСОБА_6 перебувала в шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_12

ОСОБА_6 була надана довідка з місця проживання №б1-2013 від 29 вересня 2013 року, виданої головою ОСББ «Дом+», ОСОБА_6 постійно з 05 квітня 2004 року проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із власником вищевказаної квартири ОСОБА_11М.(а.с.14).

Згідно актів про підтвердження факту від 10 березня 2014 року та 07 вересня 2015 року, в яких мешканці будинку №225 по вул. Ватутіна м. Черкаси підтверджували, що ОСОБА_6 на протязі останніх десяти років спільно проживала із ОСОБА_11 (а.с.178-179).

Проте такі дані не підтверджують того, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, з паспорту ОСОБА_6 вбачається, що з 25 лютого 1975 року прописана за адресою вул. Чалова,14 в м. Черкаси(а.с.8).

ОСОБА_6 також вказувала, що нею були особисто заповнені та оплачені квитанції за комунальні послуги, що підтверджує факт її спільного проживання із ОСОБА_11 Однак, з даних квитанцій не вбачається, що їх заповняла та оплачувала саме ОСОБА_6 оскільки квитанції містять прізвище лише власника квартири ОСОБА_11 (а.с.120-129).

З договору купівлі-продажу частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчених нотаріусом ОСОБА_15, дане нерухоме майно було продано ОСОБА_6 25 жовтня 2013 року ОСОБА_16 та ОСОБА_17, тобто вже після смерті ОСОБА_11 (а.с. 181-184).

Пунктами 7, 8 вказаних договорів встановлено, що 302 500 грн. та 54 200 грн. продавець одержала в повному обсязі від покупців до моменту підписання договорів. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за цими договорами, однак коли саме такий розрахунок відбувся матеріали справи не містять(а.с. 181-184).

Щодо попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 31 липня 2012 року, ОСОБА_6, яка є власником частини житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 2012 року та земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 липня 2011 року та ОСОБА_18 зобовязалися у строк, не пізніше тридцять першого грудня 2012 року укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Пунктом 13 якого передбачено, що вказані житловий будинок та земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_6 та були набуті нею в період, коли вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі та не проживала однією сімєю з чоловіком (а.с.141-142).

Тобто, попередній договір купівлі-продажу був укладений з іншою особою, відмінною від покупців нерухомого майна і дана особа не виступала довіреною особою покупців. Крім того у строк, вказаний у попередньому купівлі-продажу, не було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Даних про те, що грошові кошти отримані від продажу належних ОСОБА_6 житлового будинку, земельної ділянки, заробітної плати та пенсії пішли на поповнення депозитних рахунків, матеріали справи не містять.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи ОСОБА_6 не підтверджені і не дають підстави для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, підстав для скасування рішення суду немає, оскільки воно постановлено правильно, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів, досліджених в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна, набутого під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :