Справа № 346/4625/15-ц
Провадження № 22-ц/779/336/2016
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Коломийського МВ УМВС в Івано-Франківській області про визнання незаконною та скасування постанови та стягнення шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Коломийського МВ УМВС в Івано-Франківській області про визнання незаконною та скасування постанови, стягнення шкоди, мотивуючи позов тим, що відносно нього в період часу з 07 травня 2010 року до 07 квітня 2013 року тривало незаконне кримінальне переслідування за ч. 1 ст. 186 КК України. Так, 06 травня 2010 року слідчим слідчого відділу Коломийського МВ УМВС в Івано-Франківській області порушено справу відносно нього за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 186 КК України. 07 травня 2010 року його було притягнуто як обвинуваченого у даній справі. Постановою слідчогослідчого відділу Коломийського МВ УМВС від 26 березня 2013 року кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вважає, що весь цей час в період з 07 травня 2010 року по 07 квітня 2013 року він зазнав кримінального переслідування, перебував на підписці про невиїзд, а тому не міг працювати. Звернувся до Коломийського МВ УМВС із заявою про відшкодування шкоди в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Однак постановою тимчасово виконуючого обов'язки начальника слідчого відділу Коломийського МВ УМВС в Івано-Франківській області від 24.09.2015 року йому у відшкодуванні шкоди відмовлено. Просить суд визнати постанову від 24 вересня 2015 року незаконною та безпідставною та стягнути з казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 48 230 грн. шкоди за період часу 07 травня 2010 року по 07 квітня 2013 року з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалене на припущеннях.

Представник апелянта зазначив, що оскаржуване рішення свідчить, що проти позивача ОСОБА_2 здійснено та здійснюється катування в процесуальному аспекті, яке давно перетнуло мінімальний рівень жорстокості, дозволений положеннями кримінального процесуального законодавства як 1960 року, так і чинного. Розглядаючи позов, суд вдався до катування ОСОБА_2 в процесуальному аспекті, бо не провів щонайменшого дослідження суті постанови слідчого слідчого відділекння Легуняка Р.В. та ухвали слідчого судді Потятинника Ю.Р., адже ці процесуальні документи мають різні правові наслідки. Вважає, що кримінальна справа щодо ОСОБА_2 закрита у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Просив рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави, які передбачені ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як обов'язкові умови для відшкодування шкоди відсутні, оскільки постанова від 26.03.2013 року про закриття кримінального провадження, на яку посилається ОСОБА_2 в обґрунтування для відшкодування шкоди, скасована.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 травня 2010 року слідчим слідчого відділу Коломийського МВ УМВС в Івано-Франківській області порушено кримінальну справу № 313519 відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, а 07 травня 2010 року його було притягнуто як обвинуваченого у даній справі.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 17 листопада 2010 року позивача визнано винним за ч. 1ст. 186 КК України та призначено покарання 240 (двісті сорок) годин громадських робіт.

За наслідками апеляційного розгляду даної справи ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2011 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 17 листопада 2010 року щодо позивача скасовано, а справу направлено прокурору Коломийського району на додаткове розслідування.

Після проведення додаткового розслідування кримінальна справа направлена до суду та вироком Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2012 року, ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в дохід держави, що становить 850 (вісімсот п'ятдесят) грн.

За наслідками касаційного провадження ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2012 року ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2012 року щодо позивача скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2013 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2012 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу направлено прокурору Коломийського району для проведення додаткового розслідування.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_2 органом досудового слідства у зв'язку з кримінальним переслідуванням за ч. 1 ст. 186 КК України, був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, починаючи з 07 травня 2010р. (день винесення постанови про притягнення у якості обвинуваченого), який діяв до 07 квітня 2013р. (день набрання законної сили постановою про закриття кримінального провадження від 26 березня 2013р.).

В ході проведення додаткового розслідування слідчим слідчого відділу Коломийського МВ УМВС України в Івано-Франківській області винесено постанову від 26 березня 2013 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00638 14 березня 2013 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПУ України, у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Коломийського міськрайонного суду від 13.08.2013 року вищевказану постанову про закриття кримінального провадження від 26.03.2013 року скасовано. У цій ухвалі слідчого судді зазначено, що слідчим не виконані слідчі дії: не допитані дві особи, не проведений слідчий експеримент та не призначена комісійна судово-медична експертиза (а.с.22-23).

Із повідомлення слідчого Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області встановлено, що у кримінальному провадженні № 0000638, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 березня 2013 року за ч. 1 ст. 186 КК України проводиться досудове розслідування, в ході якого нікому, в тому числі ОСОБА_2, який допитаний в межах кримінального провадження як свідок, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлялося.

Також із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 обвинувачувався у скоєнні злочину, який вчинено 10 листопада 2009 року о 19 год. 20 хв. та кваліфіковано за ч. 1 ст. 186 КК України, тобто який відноситься в силу ст. 12 КК України до злочинів середньої тяжкості і для якого встановлені певні строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності згідно ст. 48 КК України у п'ять років.

У судовому засіданні ОСОБА_2 посилався на те, що через обраний незаконно йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд він не мав можливості працювати та заробляти собі на життя, оскільки не міг виїхати за межі населеного пункту, у якому проживав. А за місцем проживання роботи він знайти не міг. До притягнення до кримінальної відповідальності та обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд він виїжджав на заробітки у м. Одесу, де працював на будівництві без оформлення трудових правовідносин та укладення цивільно-правового договору, тому надати будь-яке підтвердження про те, що він дійсно працював у м. Одесі та про розмір заробітку він не має можливості.

Позивач звертався до Коломийського МВ УМВС України в Івано-Франківській області із заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду 14.09.2015р., яка розглянута органом досудового розслідування і постановою від 24.09.2015р. позивачу відмовлено у задоволенні заяви з мотивів того, що позивач не має права на відшкодування шкоди в силу ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с.5-7).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 1176 ЦК шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Відповідно ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1)постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 зазначеного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У ст. 21 та 28 КПК України закріплено право кожного на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки.

Конвенція з прав людини та основоположних свобод, 1950 року, яка ратифікована Україною, та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню національними судами.

В силу п. 1 ст. 6 Конвенції зміст права на справедливий суд полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Суду, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі "Менешева проти Росії", заява N 59261/00, п. 67, ECHR 2006-III).

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Маруценко проти України", "Шаповалова проти України", "Волчкова проти України", "Соболев проти України", "Омеляненко проти України", "Скороход проти України", "Щуров проти України", "Жужа проти України", "Пономаренко проти України", "Махонько проти України", "Сверчков та Сверкова проти України", "Ларіонов проти України", "Черниш проти України", "Паламарчук проти України" та "Крижанівський проти України" встановлено порушення пункту 1 статті 6 "Право на справедливий суд" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з незабезпеченням національними судами розгляду справи в розумний строк.

У справі "Маруценко проти України" Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з відсутністю у заявника ефективного засобу юридичного захисту від порушення його права на розгляд справи протягом розумного строку.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, які стосуються часу вчинення злочину, його кваліфікації, тривалості досудового слідства, у тому числі з моменту ухвалення останньої постанови судом від 13 серпня 2013 року, фактичного припинення кримінального переслідування щодо особи позивача по справі, відсутності іншого ефективного засобу юридичного захисту від порушення його прав, оскільки правом оскарження дій органів досудового розслідування щодо дотримання розумних строків досудового слідства свідок не наділений, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача виникло право на відшкодування шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Однак, позовні вимоги стосуються втраченого заробітку внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивач не надав суду жодних доказів того, що він був позбавлений можливості працювати через застосування підписки про невиїзд.

Саме по собі застосування такого запобіжного заходу як підписка про невиїзд не передбачає заборони щодо працевлаштування та праці, тобто позивач не був позбавлений права реалізувати це своє право на працю у період перебування під підпискою про невиїзд.

Судом встановлено, що позивач не був працевлаштований на час застосування запобіжного заходу та не надав жодних доказів того, що він намагався працевлаштуватися за цей період, однак не зміг цього зробити через застосований запобіжний захід.

Отже, оскільки позивач не навів фактів, що обраний запобіжний захід явився перешкодою до його працевлаштування або через який він втратив роботу, тому у позивача не виникло права на відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку.

Таким чином, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк