Справа № 285/724/16-ц
провадження у справі № 2/0285/672/16
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді…………….Літвин О.О.

секретаря…………....................ОСОБА_1

за участю представників сторін:

позивача………………………..ОСОБА_2

представника відповідачки……Боровик В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4,

про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 30.05.2016 року (а.с.27-28), прийнятих судом під час розгляду справи, просив визнати за ним право власності на 91/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1 (далі Квартира), в тому числі на 82/100 ідеальних частин на праві особистої приватної власності та на 9/100 ідеальних частин, як на частку в праві спільної власності подружжя; за відповідачкою право власності на 9/100 ідеальних частин Квартири, залишивши останню у їх спільній частковій власності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.2007 року по 03.02.2015 року, під час перебування в якому придбали Квартиру. Оскільки остання була придбана як за їх спільні кошти в сумі 26 700 грн., так і за його особисті кошти в сумі 122 160 грн., що становить 82/100 вартості усієї Квартири, вважає, що йому на праві власності належить саме 91/100 її частина.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнала, мотивуючи тим, що Квартира є спільною власністю подружжя. Окрім того, при укладанні договору купівлі Квартири, позивач зазначав, що придбаває її для сімї на правах спільної сумісної власності. Особисті кошти позивача, отримані від продажу його власної квартири і за які придбана більша частка Квартири, вважає спільними, оскільки в спадковій квартирі позивача вони разом проживали декілька років, вкладали кошти в ремонт і відповідно збільшилась її вартість.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.09.2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 03.02.2015 року рішенням суду був розірваний.

Спірне нерухоме майно Квартира, яка була оформлена на відповідачку, відповідно до договору купівлі-продажу була придбана сторонами 29.10.2013 року за 148 806 грн., тобто у період, коли вони перебували у шлюбі.

З договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 слідує, що позивач 28.08.2013 року продав належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом квартиру за 171 495 грн.

Кошти за відчуження спадкової квартири були перераховані на імя позивача 04.10.2013 року, з яких 169 780,5 грн. отримано ним 08.10.2013 року, що підтверджується випискою з картрахунку на імя ОСОБА_3

Факт використання коштів в сумі 122 160 грн. від продажу успадкованої позивачем квартири АДРЕСА_3 для придбання спірної Квартири і відповідачкою, і її представником не заперечувався в судовому засіданні.

Доказів про істотне збільшення вартості як спадкової квартири позивача, в якій подружжя проживало біля 7 років, так і спірної Квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, стороною відповідачки надано не було. Відтак посилання її представника на те, що кошти від продажу спадкової квартири спільні, є безпідставними.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2641цс15.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що Квартиру подружжя придбало як за особисті кошти позивача, виручені від продажу іншої квартири, що дісталась йому у спадок (122 160 грн., що становить 82/100 вартості усієї Квартири), так і за спільні сімейні кошти (26 700 грн., що становить 18/100 вартості усієї Квартири).

З огляду на джерело придбання Квартири, частка коштів позивача, використаних на її купівлю, становить 135 510 грн. (13 350 грн. спільних коштів подружжя (26 700 грн./2= 13 350 грн.) та 122 160 грн. особистих коштів).

Отже, на праві спільної сумісної власності подружжю належить саме 18/100 частини Квартири, решта позивачу на праві особистої приватної власності.

Враховуючи те, що при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, за відповідачкою слід визнати право власності на 9/100 ідеальних частин Квартири, за позивачем 91/100 частину Квартири, з урахуванням 82/100 частини, належної йому на праві особистої приватної власності.

З огляду на встановлені судом обставини, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

З відповідачки належить стягнути на користь держави судовий збір, суму якого слід обчислювати з останньої відомої вартості Квартири 252 564 грн., а саме наданого самою відповідачкою звіту № 4/1279 про оцінку майна від 04.11.2014 року.

Керуючись статтями 10, 11, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, 57, 60 СК України - суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 91/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1, в тому числі на 82/100 ідеальних частин на праві особистої приватної власності та на 9/100 ідеальних частин, як на частку в праві спільної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 9/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1.

Залишити квартиру АДРЕСА_1 у спільній частковій власності.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 2 526 (дві тисячі пятсот двадцять шість) грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя О.О.Літвин