Справа № 463/1925/16-ц
Провадження № 2/463/1253/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представників позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання відмови незаконною, зобовязання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнили заявою від 02.08.2016р., та в кінцевому просять ухвалити рішення, яким визнати незаконною відмову державного нотаріуса 4 ЛДНК ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальних дій, а саме відмову у видачі їм свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. О. Олеся, 19/1 та зобовязати відповідача видати кожному з них свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. О. Олеся, 19/1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, яка померла 14.01.2014р.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 14.01.2014р. померла ОСОБА_6, після смерті якої залишилось спадкове майно у виді грошових вкладів та квартири АДРЕСА_1. Будучи спадкоємцями за законом, у встановлений законом строк звернулись до відповідача із заявами про прийняття спадщини, після чого подали заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину. Однак, видані свідоцтва стосувались грошових вкладів спадкодавця, а у видачі відповідного свідоцтва відносно квартири нотаріус відмовив, що вважають незаконним. На час набуття права власності спадкодавцем, чинне законодавство передбачало виникнення права власності з моменту передачі речі. 20.03.1995р. між спадкодавцем та ТОВ «Юрінком Сервіс Інтернешинал» укладено договір про дольову участь у будівництві квартири № 1, за умовами якого замовник доручив, а виконавець зобовязався збудувати та передати у власність замовника квартиру по вул. О. Олеся у м. Львові. Таким врученням в даному випадку було підписання сторонами акту приймання-передачі від 24.12.1997р. В кінцевому, на спірну квартиру видано реєстраційне посвідчення. Вважають, що договір та акт приймання-передачі є правовстановлюючими документами на квартиру, на підставі яких відповідач зобовязаний видати відповідне свідоцтво про право на спадщину. Тому, відмову останнього просять визнати незаконною з покладенням відповідного обовязку із видачі свідоцтв.

В судовому представники позивачів згідно договорів про надання правової допомоги від 31.03.2016р. та від 16.09.2014р., довіреності від 29.01.2014р. адвокати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали. Дали пояснення аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила, оскільки представлені позивачами документи, згідно вимог чинного законодавства не вважаються правовстановлюючими і відповідно, на їх підставі неможливо видати свідоцтво право на спадщину відносно квартири. Згідно відповіді ОКП ЛОР «БТІ ата ЕО», яка витребовувалась в процесі оформлення спадщини, свідоцтво про право власності на квартиру не видавалось. Документи, представлені позивачами є лише підставою для отримання правовстановлюючих документів, і не можуть заміняти собою останніх. Згідно вимог чинного законодавства в такому випадку належить відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину, що і було зроблено, та одночасно, розяснено позивачам їх право на оформлення спадщини в судовому порядку, однак не у спосіб визнання відмови незаконною. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с.6), ОСОБА_6 померла 14.01.2014р. Останній, відповідно до реєстраційного посвідчення від 21.05.1998р. (а.с.7) на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. Таке реєстраційне посвідчення видано спадкодавцю на підставі договору на дольову участь в будівництві житла № 1 від 20.03.1995р. (а.с.8-9) та акту передачі-приймання квартири від 24.12.1997р. (а.с.9).

Як вбачається з відповіді 4 ЛДНК від 04.11.2015р. (а.с.10), а також випливає з мотивів позову, позивачам видано свідоцтво про право на спадщину відносно грошових вкладів спадкодавця. У видачі свідоцтва про право на спадщину відносно квартири АДРЕСА_1 нотаріусом відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Згідно вимог ч. 1 ст. 67 цього Закону, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на імя всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Підпунктом 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» в редакції, чинній на момент відмови відповідача закріплювалось правило, за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Примірний, не вичерпний перелік правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності особи закріплено в пп. 1.2 п. 1 Глави 2 Розділу ІІ цього Порядку. В редакції, чинній на час відмови нотаріуса, до правовстановлюючих документів, крім інших відносилось також свідоцтво про право власності на обєкти нерухомого майна.

Правовстановлюючим документом в розумінні цієї норми слід вважати документ, який підтверджує права субєкта на майно та складений у порядку, передбаченому законодавством.

На момент підписання договору про будівництво, що мало місце 20.03.1995р., чинною була «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», що затверджена Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966р. та погоджена з Верховним Судом УРСР від 15.01.1966р.

Згідно п. п. 4, 7 Розділу ІІ цієї Інструкції, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Реєстрація проводиться на підставі документів, що встановлюють право власності. Додатком № 1 до цієї Інструкції визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Вказана інструкція втратила чинність 13.12.1995р.

На момент видачі реєстраційного посвідчення (а.с.7), що мало місце 21.05.1998р. чинними були «Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджені Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995р.

Згідно п. 4.1 Розділу 4 цих Правил, оформлення права власності на обєкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності.

Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб закріплено в додатку № 1 цих Правил.

ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 3.1 Інформаційного листа від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-12 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснив, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

З огляду на те, що договір про будівництво укладено в період чинності Інструкції 1966р., визначені в ній документи вважаються правовстановлюючими, а враховуючи, що реєстраційне посвідчення видано в період чинності Правил 1995р., визначені в них документи також вважаються правовстановлюючими.

За змістом п. п. 2.1, 2.2 Розділу 2 Правил 1995р., реєстрація поділяється на первинну та поточну. Первинна реєстрація це така, коли обєкту, що реєструється, надається порядковий реєстровий номер вперше. При поточній реєстрації окремий реєстровий номер не надається, а використовується реєстровий номер, що встановлений при первинній реєстрації.

На оригіналі правовстановлюючого документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невідємною частиною правовстановлюючого документа.

Аналіз зазначених норм законодавства вказує на те, що реєстрація права власності, по предмету даного позову, яка відбулась 21.05.1998р., за своїм юридичним значенням є лише підтвердженням факту виникнення права власності, і не може заміняти собою правовстановлюючого документа.

Згідно п. 9 Додатку 1 Правил 1995р., які були чинними на момент підписання акту передачі-приймання від 24.12.1997р., правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться державна реєстрації також було рішення про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва обєкта і акт прийняття цього обєкта в експлуатацію, затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05.08.1992р. затверджено «Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення».

Згідно п. 2 цього Положення, порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, не включених до державного замовлення, визначається Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва.

Порядок введення в експлуатацію обєктів, які не є державною власністю, на момент будівництва спірної квартири та видачі реєстраційного посвідчення визначався Розділом 3 ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затверджених Наказом Держкоммістобудування України № 48 від 05.10.1994р., введених в дію з 01.01.1995р. та чинних до 18.10.2004р.

Відповідно до п. 3.1 цих ОСОБА_1, такі обєкти приймаються в експлуатацію за рішенням державних технічних комісій.

В п. 4 акту передачі-приймання від 24.12.1997р. зазначено, що виконавець після здачі будинку державній комісії та введення його в експлуатацію передає замовнику всі необхідні документи для оформлення права власності замовника на квартиру у відповідності з чинним законодавством України.

З наведеного вбачається, що станом на 24.12.1997р. будинок в експлуатацію зданий не був, а підписаний сторонами акт в такому випадку лише засвідчує факт передачі майна, в той час як чинне законодавство, а зокрема Правила 1995р. відносили до правовстановлюючих документів виключно рішення про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва обєкта та акт прийняття обєкта в експлуатацію, що затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Документів, які засвідчують факт здачі будинку в експлуатацію до матеріалів справи не долучено.

Ні Інструкцією 1966р., ні Правилами 1995р. договір про будівництво житла, укладений в простій письмовій формі, не закріплений в переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація, при цьому що Інструкцією 1966р., в період чинності якої укладено договір визначено, що виключно нотаріально посвідчений договір на індивідуальне житлове будівництво є правовстановлюючим документом. Відповідно до п. п. 14, 15, 30 Додатку № 1 Інструкції 1966 року, нотаріально посвідчені договори набували статусу правовстановлюючого документа виключно при наявності акту про прийняття будинку в експлуатацію.

У справі яка розглядається спірний договір нотаріально не посвідчений.

Крім цього, такий договір укладено між юридичною та фізичною особами.

Пункти 11, 12, 13 Додатку № 1 Інструкції 1966 року відносять до правовстановлюючих документів рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва; акт відводу установам, підприємствам і організаціям земельної ділянки для будівництва; зареєстрований у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих статут кооперативу, рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки.

Як і в попередньому випадку, такі документи набувають статусу правовстановлюючого виключно при наявності акту про прийняття обєкта в експлуатацію, однак у даній справі позивачами не долучено рішення органу місцевого самоврядування про відведення ТОВ «Юрінком Сервіс Інтернешинал» земельної ділянки під будівництво.

Відповідно, в розумінні пп. 1.2 п. 1 Глави 2 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» договір на дольову участь в будівництві житла, який укладено в простій письмовій формі між фізичною та юридичною особою і не посвідчено нотаріально та акт передачі-приймання, який не підтверджує факт здачі обєкта в експлуатацію, не можуть вважатись правовстановлюючими документами, подання якого за правилами пп. 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» є обовязком при видачі свідоцтва про право на спадщину.

Факт реєстрація права власності на підставі договору від 20.03.1995р. та акту передачі-приймання від 24.12.1997р. не може спростовувати наведених вище висновків суду, адже такі документи не можуть заміняти собою рішення державної технічної комісії, що повинно було прийматись за правилами Розділу 3 ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», і відповідно, не можуть вважатись правовстановлюючими.

Посилання сторони позивачів в такому випадку на приписи ст. 128 ЦК УРСР щодо виникнення права власності з моменту передачі речі є неспроможними, адже за чинним на той час законодавством Інструкцією 1966р. та Правилами 1995р. підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок чи квартиру був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог житлово-будівельного законодавства та прийняття будинку в експлуатацію на підставі затвердженого рішенням органу місцевого самоврядування акта про прийняття обєкта в експлуатацію.

З такими висновками суду повністю узгоджуються приписи п. 3.11 Розділу 3 ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», за якими, підписаний та затверджений акт державної технічної комісії є підставою для включення даних про його введення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований обєкт.

Як вірно зазначає представник відповідача, подані позивачами документи можуть бути підставою для отримання правовстановлюючого документа, однак жодним чином не можуть заміняти його.

Згідно ч. 3 ст. 47 Закону України «Про нотаріат», для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам чинного законодавства.

В такому випадку, згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Закону, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії.

Відтак, нотаріусом правомірно відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину відносно квартири АДРЕСА_1. На підставі поданих документів у відповідача не виникло згаданого вище обовязку. Заявлений позов з цих підстав належить визнати не обґрунтованим і в його задоволенні відмовити.

Одночасно, слід звернути увагу позивачів, що Наказом Міністерства юстиції України № 235/5 від 27.01.2016р. до «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 внесено зміни, а саме, викладено в новій редакції пп. 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку.

Відповідно до чинної на даний час редакції пп. 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Пунктом 3 Глави 7 Розділу І в редакції, чинній на даний час передбачено, що у разі коли державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Враховуючи, що вказані зміни набрали чинності 09.02.2016р., тобто після офіційної відмови відповідача, яка мала місце 04.11.2015р., позов не може визнаватись обґрунтованим, що не позбавляє позивачів права повторно звернутись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за умови, що інформація про право власності спадкодавця на спірну квартиру внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3,11,15,16,1296,1297,1298 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання незаконною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зобовязання нотаріальної контори видати свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.