Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/1738/15Головуючий у 1-й інстанції Світлицька В.М.
№22-ц/778/561/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (надалі ВАТ «Запоріжжяобленерго») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

05 березня 2015 року ВАТ «Запоріжжяобленерго» звернулось до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнило (а.с.123-124) та в якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_2, який мешкає за адресою: м. Запоріжжя вул. Грязнова б. 1 а кв. 135, особовий рахунок № 23203494, заборгованість за спожиту електроенергію за період з 17 лютого 2005 року по 31 серпня 2015 року у розмірі 3810,80 грн., від сплати якої відповідач на користь позивача у добровільному порядку ухиляється, а також понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року (а.с.189-190) позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» суму заборгованості 1911,32 грн., а також судовий збір 365,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

ВАТ «Запоріжжяобленерго» із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилось, останнє в апеляційному порядку не оскаржувало.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй оновленій апеляційній скарзі (а.с. 206-209) просив рішення суду першої інстанції скасувати (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача) та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові.

Заслухавши у судовому засіданні 25 лютого 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення представника ВАТ «Запоріжжяобленерго» за довіреністю (а.с.217) ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1911,32 грн., керувався ст. ст. 10 - 11, 209, 212, 214- 215 ЦПК України, ст. ст. 253, 256, 257, 261, 264, 267, 509, 525, 526, 625 ЦК України, ст. ст. 26 - 27 Закону України Про електроенергетику, Правилами користування електричної енергії для населення, затвердженими постановою КМУ № 1357 від 25.07.1999 р., та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та користується електроенергією на підставі особового рахунку № 23203494, проте не виконує належним чином обовязків по сплаті за спожиту електроенергію, у звязку з чим у нього перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» виникла заборгованість по сплаті за спожиту електроенергію.

П. 42 Правил користування електричної енергії для населення, затверджених постановою КМУ № 1357 від 25.07.1999 р., закріплений обовязок споживача сплачувати спожиту електричну енергію.

П. 42 Правил користування електричної енергії для населення, затверджених постановою КМУ № 1357 від 25.07.1999 р., обумовлено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до фактичних показань приладу обліку електроенергії, встановленого у буд. № 1а по вул. Грязнова в м. Запоріжжі, за період з 17 лютого 2005 року по 31 серпня 2015 року спожив 34836 кВт/г електроенергії, проте, оплату послуг здійснив частково, у звязку з чим утворилась заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 3810, 80 грн. (а.с.124).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електричну енергію» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та Правил згідно із законодавством України.

В силу вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (ст. 266 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Ч. 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно із ч. 3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, ВАТ «Запоріжжяобленерго» 18 грудня 2014 року зверталось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 3318,12 грн. за період з березня 17.02.2005 року по 12.08.2014 року включно (а.с.178-179).

22.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ про стягнення цієї суми заборгованості за вказаний період, проте зазначений судовий наказ був скасований ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2015 року (а.с.182).

Виходячи з положень ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості з відповідача за спожиту електроенергію у цій справі за період з лютого 2005 року по листопад 2011 року включно, оскільки відповідач просив застосувати позовну давність у цій справі (заява а.с.70).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч. 5 ЦК України).

Проте, позивач не зазначив суду першої інстанції поважних причин пропущення позовної давності щодо стягнення заборгованості за вказаний період та не надав суду першої інстанції належних доказів останнього.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що заява про видачу судового наказу позивачем подавалася до суду у грудні 2014 року, а отже, строк позовної давності за період лютий 2005 року - листопад 2011 року пропущено, суд першої інстанції правильно вважав, що стягненню у цій справі за рішенням суду підлягає заборгованість, яка утворилась за період з грудня 2011 року по серпень 2015 року, а саме, у розмірі 1911, 32 грн. (розрахунок а.с.186).

Доводи представника позивача, за змістом яких відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривався вчиненням особою дій, що свідчать про визнання ним боргу, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, оскільки суду першої інстанції не було надано документальних доказів переплати відповідачем періодичних платежів, з чітким зазначенням призначення платежу на погашення боргу за визначений період, які б свідчили про визнання заборгованості та її погашення. Щомісячна сплата відповідачем за спожиту електричну енергію, не є підтвердженням визнання останнім свого боргу за попередній період та підставою для переривання перебігу строку позовної давності.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із витягом із програми «Побут» по особовому рахунку № 23203494, ОСОБА_2 має пільгу - 50% від 01.01.2000 р., пільговий тариф 0.128500 в межах 75 кВт (а.с.19-26), за вказаною пільгою передбачені обмеження - 75 кВт/год. на місяць, відповідач користувався зазначеною пільгою.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що право відповідача на пільги з боку позивача не порушено, позивач діяв у межах вимог діючого законодавства.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що з урахуванням строків позовної давності, позовні вимоги позивача у цій справі підлягають частковому задоволенню: стягненню з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» підлягає заборгованість, яка утворилась за період з грудня 2011 року по серпень 2015 року у розмірі 1911,32 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним у запереченнях проти позову позивача у цій справі (а.с.71-73) та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Помилкові посилання суду першої інстанції щодо наявності пільги у відповідача по оплаті електроенергії на підставі Закону України «Про статус ветеранів військової служби та ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціального захисту» замість правильного - Закону України «Про міліцію», не призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 є міліціонером на пенсії (аналог пенсіонер МВС, довідка а.с.105) та має пільгу по оплаті за спожиту електроенергію з 50% знижкою в межах 75 кВт, а не 50 % від загального обсягу споживання.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 сплачував 50 % вартості від всієї кількості спожитої електроенергії на місяць протягом тривалого періоду, тому утворилась вищезазначена його заборгованість по оплаті за електроенергію перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» в межах строків позовної давності.

За даними особового рахунку № 23203494 у ОСОБА_2 оформлена пільга по категорії „Міліціонер на пенсії , пільгове споживання проводиться з 50% знижкою в межах 75 кВт, а не від загального обсягу споживання.

Таким чином, по суті спір між сторонами виник з приводу поширення на ОСОБА_2, як на пенсіонера з числа працівників міліції, норм споживання електричної енергії (75 кВт/год. на місяць), в межах якої надається знижка на оплату, при тому, що редакція ч.4 ст. 22 Закону України „Про міліцію , що була чинною у період до 01.04.2014 року, передбачала, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50% знижка з оплати жилої площі, комунальних послуг, а також палива, і обмежень щодо норм споживання не містила.

Відповідно до Закону України „Про електроенергетику споживачами енергії є субєкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою КМУ 26 липня 1999 року № 1357, які регулюють відносини між громадянами (споживачі електричної енергії) та енергопостачальниками.

П. 31 вказаних Правил передбачено, що споживач, який має право на встановлені законодавством пільги з оплати спожитої електричої енергії, повідомляє у письмовій формі енергопостачальника про своє право на пільгу з посиланням на відповідний законодавчий акт. Пільгова оплата за спожиту електричну енергію здійснюється за місцем його постійного проживання з дня подання споживачем заяви.

Норми споживання житлово-комунальних послуг, у межах яких надаються пільги на їх оплату, у тому числі обсяги пільгового споживання електричної енергії, установлені постановою КМУ від 01 серпня 1996 року № 879 з подальшими змінами „Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати .

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 22 Закону України „Про міліцію (у редакції від 20.12.1990 року) працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

За працівниками міліції, звільненим зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом.

На підставі підпунктів „а і „в підпункту 1 пункту 68 розділу П Закону України від 28.12.2007 року „Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України , частину 4 статті 22 Закону України „Про міліцію було доповнено словами „ в межах норм, встановлених законодавством, а частину 6 доповнено словами „якщо середньомісячний сукупний доход сімї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному КМУ.

Зазначені зміни згідно рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) з 22 травня 2008 року були визнані такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти чи скасовувати їх, оскільки з обєктивних причин це створює протиріччя в законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини та громадянина.

У разі необхідності зупинення дій законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися інші закони.

Разом з тим, поряд з нормою ч.4 ст. 22 Закону України „Про міліцію , відповідно до норм ст.ст. 4,5,10 ЦК України, ст.ст. 2,8 ЦПК України на них поширювалася і дія статей 8,46 Конституції України, інших актів цивільного законодавства України та міжнародних договорів.

Так, у статті 46 Конституції України передбачено право громадянина на соціальний захист, якому кореспондується обовязок держави щодо його фактичного забезпечення, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законодавчим актом, який визначає правові засади формування та застосування державою соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, є Закон України від 05.10.2000 року № 2017-Ш „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії , який був прийнятий пізніше у часі стосовно Закону України „Про міліцію .

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, державні соціальні гарантії це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

Ст. 9 Закону передбачено, зокрема, встановлення державною нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги.

Соціальні норми і нормативи це показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами.

Згідно зі ст. 5 цього Закону державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та Законами України.

Ч. 1 ст. 4 Закону визначено, що нормативи споживання це розміри споживання в натуральному виразі за певний проміжок часу (за рік, за місяць, за день) продуктів харчування, непродовольчих товарів поточного споживання та деяких видів послуг.

На підставі нормативів споживання визначають нормативи фінансового забезпечення державних соціальних гарантій та здійснюється їх фінансування (ст. 21 Закону, ст. 102 БК України).

У ст. 95 Конституції України зазначено, що бюджетна система України будується на засадах справедливості і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобовязання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп 2007 у справі про соціальні гарантії).

Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин на інший період (ст. 96 Конституції України).

У рішенні від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 Конституційний Суд України вказав, що положення ч.3 ст. 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному звязку з положеннями ч.2 цієї статті, ст. 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну та видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними.

З огляду на зазначене Конституційний Суд Україні в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 визнав принцип збалансованості бюджету як один із визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема, в процесі підготовки, прийняття і виконання державного бюджету на поточний рік.

П.11 ч.1 ст. 40 БК України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету.

Як вбачається, щорічними законами України про Державний бюджет України на 2009, 2010, 2011 роки передбачалось, зокрема, забезпечення пільг на оплату електричної енергії працівникам міліції та ветеранам органів внутрішніх справ за рахунок субвенції (міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції) з державного бюджету місцевим бюджетам; перерахування субвенції з державного бюджету здійснюється в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України за рахунок відповідних надходжень з бюджету.

Законами про Державний бюджет України на 2012-2013 роки передбачено, що норми й положення ст. 22 Закону України „Про міліцію застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік.

Отже, Верховна Рада України, ухваливши ці закони та визначивши Кабінет Міністрів України державним органом, який повинен забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, надав право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат, виходячи з наявних фінансових можливостей бюджету, що за висновками Конституційного Суду України, викладеному у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, узгоджується з функціями Уряду, визначеними у ст. 116 Конституції України.

Таким чином, розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави та повинні надаватися в порядку і розмірах, передбаченими відповідними нормативними актами Законами України „Про державний бюджет , постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1996 року № 879, якою встановлено норми користування житлово-комунальними послугами, в межах яких надаються передбачені чинним законодавством пільги з оплати житлово-комунальних послуг.

Вказана постанова є чинною та не передбачає винятків щодо категорій пільговиків.

На залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави вказав Конституційний Суд України й у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 та від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності (розмірності) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобовязана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про правильне вирішення судом першої інстанції цієї справи по суті.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ВАТ «Запоріжжяобленерго» судових витрат у вигляді судового збору у належному розмірі 267,96 грн. (квитанції а.с.194-195, 210), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_4ОСОБА_5