Номер провадження: 22-ц/785/1922/16Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі Сібовій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства Державний ощадний Банк України в особі Одеського обласного управління на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Одеського обласного управління до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

05.08.2014 року, публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України (далі-Банк) звернулось із позовом про стягнення з відповідачів солідарно 41 437,64 гривень, і, остаточно уточнивши вомоги, просив стягнути заборгованість у сумі 22 825,55 гривень, з яких: 12 222,55 гривень заборгованість по процентам; 957,48 гривень пеня за прострочення сплати кредиту; 1 771,07 гривень пеня за прострочення сплати процентів, 5 020,05 гривень інфляційні втрати і 2 854,40 гривень 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позов обгрунтовано тим, що 12.04.2007 року між Банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 10 000 гривень. На виконання цього зобов'язання між Банком і ОСОБА_3 12.04.2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язались солідарно відповідати перед Банком за невиконання /неналежне виконання/ ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2010 року з відповідачів на користь Банка солідарно стягнуто заборгованість у сумі 15 511,11 гривень, зокрема заборгованість за кредитом, прострочена заборгованість за кредитом, заборгованість по процентам і пеня.

Посилаючись на те, що станом на листопад 2014 року зобов'язання і рішення суду про стягнення заборгованості не виконані, рішення суду не є перешкодою для стягнення процентів, пені, інфляційних втрат та 3% річних, Банк просив позов задовольнити.

Сторони не приймали участі у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Банка просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність рішення суду і на невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам ст. ст. 559, 625, 631 ЦК України.

У засіданні колегії суддів: представник Банка скаргу підтримала.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у засідання колегії суддів не з'явились, належним чином сповіщені про розгляд справи 08.09.2016 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення апеляційного суду ОСОБА_2 31.08.2016 року, а ОСОБА_4 01.09.2016 року.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові про стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, а у частині відмови у позові про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3 підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК Украіни.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Банк, остаточно уточнивши вимоги 02.12.2014 року, просив стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_2 і її поручителя ОСОБА_3 заборгованість за відсотками за користування кредитом, пеню за прострочення виконання основного зобов'язання й прострочення сплати відсотків, а також інфляційні втрати і 3 % річних (а.с.2-3,60,61).

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов'язань, які регулюються нормами ЦК України.

Встановлено, що 12.04.2007 року між Банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого позчальник отримала кредит у сумі 10 000 гривень на строк до 12.04.2010 року зі сплатою 23% річних за користування кредитом (а.с.11-13).

12.04.2007 року, на виконання кредитного договору від 12.04.3007 року, між Банком ОСОБА_3та ОСОБА_2 укладено договір поруки (а.с.14-16).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2014 року з ОСОБА_2 і її поручителя ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість станом на 01.04.2009 року за кредитним договором від 12.04.2007 року у сумі 15 511,11 гривень, з яких: 3 884 гривень заборгованість за кредитом, 6 116 гривень прострочена заборгованість за кредитом, 3 680,52 заборгованість по відсоткам, 983,40 гривень пеня за прострочення відсотків і 847,18 гривень пеня за прострочення кредиту (а.с.20-22).

Станом на 03.11.2011 року заочне рішення суду від 19.04.2014 року не виконано і кредитні кошти у сумі 10 000 гривень (3 884+6 116) не повернуто, у зв'язку з чим має місце заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.04.2009 року по 03.11.2014 року у сумі 12 222,55 гривень (а.с.62,63).

Крім того, відповідно до п.4.1.1 кредитного договору Банк нарахував пеню за простроченрня сплати кредиту у сумі 957,48 гривень і процентів у сумі 1 771,07 гривень за період з 01.11.2013 року по 01.11.2014 року (а.с.62-64-66).

Оскільки боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, позивач вимагає стягнення інфляційних втрат за період з 01.12.2009 року по 03.11.2014 року у сумі 5 020,05 гривень та 3% річних за період з 01.12.2009 року по 03.11.2014 року у сумі 2 854,40 гривень (а.с.61,67-72).

Зобов'язання має виконуватись належним чином і відповідно до умов договору, вимог ЦК України та актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до умов договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 526 ч.1, 631 ч.ч.1,4 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України).

За змістом ст.599 ч.1 ЦК України,зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У розумінні ст. ст. 598, 599 ЦК України, наявність рішення суду про стягнення боргу,

яке належним чином не виконується /не виконане/, не є підставою вважати, що зобов'язання є припиненим.

Тобто чинне цивільне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості або відкриттям виконавчого провадження про примусове стягнення заборгованості.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника й не виключає відповідальності боржника за порушення строків розрахунків.

Станом на 03.11.2014 року заочне рішення суду від 19.04.2010 року про стягнення заборгованості у сумі 15 511,11 гривень, у тому числі і заборгованості по кредиту у сумі 10 000 гривень (3 884+6 116) не виконано (а.с.20-22).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору від 12.04.2007 року ОСОБА_2 зобов'язлась сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 23% річних (а.с.11).

Зважаючи на те, що боржник ОСОБА_2 у період з 01.04.2009 року по 03.11.2014 року не виконала зобов'язання стосовно повернення кредиту у сумі 10 000 гривень, Банк має право вимагати сплати відсотків за користування кредитними коштами у зазначений період, а також сплати пені за прострочення сплати кредиту й процентів, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов'язання.

За таких обставин, вимоги Банка про стягнення з боржника ОСОБА_2 процентів за користування кредитними коштами у період з 01.04.2009 року по 03.11.2014 року, пені за прострочення процентів й сплати кредиту за період з 01.11.2013 року по 01.11.2014 року, інфляційних втрат та 3% річних за перід з 01.12.2009 року по 03.11.2014 року є обгрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

З відповідачки ОСОБА_2на користь позивача, відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог, підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, які документально підтверджені і сплачені за розгляд справи у суді першої, а також у суді апеляційної інстанцій (а.с.1,158).

Разом з тим, рішення суду у частині відмови у позові до поручителя ОСОБА_3 підлягає залишенню без змін зважаючи на наступне.

За змістом ст. 308 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Між Банком, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 12.04.2007 року укладено договір поруки (а.с.14-16).

Згідно п. 4.2 договору поруки від 12.04.2007 року, порука за цим договором припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору від 12.04.2007 року не пред'явить вимоги до поручителя (а.с.15).

За змістом п.1.4 кредитного договору, останнє погашення кредиту у сумі 277,70 гривень мало бути здійснено не пізніше 12.04.2010 року (а.с.11).

Наведене свідчить про те, що договір поруки від 12.04.2007 року, відповідно до п.1.4 кредитного договору і п. 4.2 договору поруки, припинив свою дію 12.10.2010 року.

З вимогами про стягнення з поручителя ОСОБА_3 відсотків, пені, інфляційних втрат і 3% річних Банк звернувся 05.08.2014 року, тобто більше як через 3,5 роки після припинення дії договору поруки (а.с.2,3,11,15). Оскільки в силу ст. 559 ч. 4 ЦК України та п.4.2 договору поруки від 12.04.2007 року, договір поруки припинив свою дію 12.10.2010 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_3

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові до поручителя ОСОБА_3 підлягає залишенню без змін.

Доводи представника Банка у скарзі про те, що договір поруки є чинним до моменту

повного виконання сторонами своїх зобов'язань не заслуговують на увагу з таких підстав.

Строк дії договору поруки, визначений ст. 559 ч. 4 ЦК України, не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора та суб'єктивного обов'язку поручителя після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку, який є преклюзивним, жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту права /шляхом пред'явлення позову/, кредитор вчиняти не може.

Інших, правових доводів, апеляційна скарга не містить.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові про стягнення заборгованості з позичальника і правильного висновку про відмову у позові до поручителя, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду у частині відмови у стягненні заборгованості з позичальника скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення, а у частині відмови у позові до поручителя залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.п.1, 2, 308, 309 ч.1 п.п. 3, 4 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Одеського обласного управління задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року у частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Одеського обласного управління про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН № НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Одеського обласного управління /Код /: заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01.04.2009 року по 03.11.2014 року у сумі 12 222 гривень 55 копійок; пеню за прострочення суми кредиту за період з 01.11.2013 року по 01.11.2014 року у сумі 957 гривень 48 копійок; пеню за прострочення процентів за період з 01.11.2013 року по 01.11.2014 року у сумі 1 771 гривень 07 копійок; 3% річних від прострочених сум кредиту за період з 01.12.2009 року по 03.11.2014 року у сумі 2 854 гривень 40 копійок; інфляційні втрати від прострочених сум кредиту за період з 01.12.2009 року по 03.11.2014 року у сумі 5 020 гривень 05 копійок, а всього 22 825 гривень 55 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі Одеського обласного управління судові витрати у вигляді судового збору за розгляду справи у суді першої інстанції у сумі 228 гривень 55 копійок і за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 455 гривень 82 копійки.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року у частині відмови у позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_5

ОСОБА_6