АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/7890/2016 головуючий у 1-й інстанції: Вовк Є.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Ошедшій А.Д.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Укршахтгідрозахист" про поновлення нароботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював у відповідача з 23 жовтня 2015 року на посаді начальника відділу конкурсних торгів, а з 20 листопада 2015 року на посаді виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу. Наказом №172-к ДП "Укршахтгідрозахист" від 7 грудня 2015 рокуйого було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України згідно поданої ним заяви про звільнення від 7 грудня 2015 року. Зазначав, що 8 грудня 2015 року ним на адресу ДП "Укршахтгідрозахист" було направлено заяву про відкликання раніше поданої зави про звільнення за власним бажанням, яка надійшла на адресу відповідача 9 грудня 2015 року. Проте, всупереч вимогам ст. 38 КЗпП України, його було звільнено до закінчення двотижневого строку попередження роботодавця, а тому просив поновити його на посаді начальника юридичного відділу ДП "Укршахтгідрозахист" з 7 грудня 2015 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України працівникові надається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, а тому підприємство було не вправі його звільняти до закінчення строку попередження.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представники ДП "Укршахтгідрозахист" - Лукяненко О.В. та Яковлєв Е.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що з 22 жовтня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу конкурсних торгів в ДП "Укршахтгідрозахист". У подальшому, наказом №165-к від 19 листопада 2015 року був переведений на посаду виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу з 20 листопада 2015 року.

7 грудня 2015 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з посади виконуючого обов'язки начальника юридичного відділу з 7 грудня 2015 року.

Наказом ДП "Укршахтгідрозахист" №172-к від 7 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 47-48).

З матеріалів справи також вбачається, що 7 грудня 2015 року позивачу було запропоновано звернутись до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення №172-к від 7 грудня 2015 року, отримання трудової книжки, подальшого оформлення особистої картки за формою П-2 та розпису в журналі реєстрації трудових книжок про особисте отримання трудової книжки. Проте, впродовж робочого дня ОСОБА_1 не звернувся до відділу кадрів та проігнорував прохання в.о. начальника відділу кадрів Карпової В.В., що підтверджується Актом від 7 грудня 2015 року (а. с. 73).

8 грудня 2015 року позивач направив на адресу ДП "Укршахтгідрозахист" заяву про відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням з 7 грудня 2015 року, яка була отримана відповідачем 9 грудня 2015 року (а. с. 51).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів"при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Зі змісту ст. 38 КЗпП України випливає, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах двотижневого строку. При наявності такої домовленості працівник може бути звільнений навіть у день подання заяви про звільнення. Проте, власник не вправі звільняти працівника до закінчення двотижневого строку після подання працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить.

Встановивши, що позивачем подана заява про його звільнення саме з 7 грудня 2015 року, яка була задоволена роботодавцем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у такому випадку відсутні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 38 КЗпП України, оскільки із таким розірвано трудовий договір у строк, про який просив працівник.

Отже, відповідач отримавши заяву від позивача мав право видати наказ про звільнення у день написання такої заяви, з огляду на те, що законодавець допускає таку можливість з урахуванням домовленості між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про звільнення з визначеної дати не містить жодних посилань на підставу звільнення, передбачених ст. 38 КЗпП України, безпідставні, оскільки за змістом вказаної норми права законодавець закріпив за працівником право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з обов'язком двотижневого попередження, а не з правом працівника двотижневого відпрацювання.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Є.В. Болотов

Н.В. Поліщук