Справа №583/866/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мовчан Н. В.
Номер провадження 22-ц/788/1170/16 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Сумського обласного центру зайнятості на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Сумського обласного центру зайнятості, третя особа : ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Охтирського міськрайонного суду Сумської області суду з даним позовом, в якому, остаточно уточнивши свої вимоги ( т. 1, а.с. 176 ), просила : визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення №32 від 19 лютого 2016 року; поновити її на посаді провідного юрисконсульта Охтирського міськрайонного центру зайнятості з 20 лютого 2016 року; стягнути з Сумського обласного центру зайнятості ( далі - ОМЦЗ та СОЦЗ відповідно ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 лютого 2016 року по дату поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 7 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що її звільнення з посади провідного юрисконсульта ОМЦЗ в зв'язку з скороченням штатів відбулось з порушенням вимог КЗпП України, оскільки відповідачем не було запропоновано іншої роботи. При виборі кандидатури на звільнення не було враховано, що вона мала переважне право порівняно з іншими особами, зайняти іншу вакантну посаду, проте були залишені працівники, які мали менший стаж роботи, без вищої освіти відповідного спрямування, а деякі взагалі вищої освіти не мали.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ по СОЦЗ №32-к від 19 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади провідного юрисконсульта ОМЦЗ.

Поновлено ОСОБА_3 на вищевказаній посаді.

Стягнуто з СОЦЗ на користь ОСОБА_3 12 956 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 лютого 2016 року по 26 травня 2016 року включно, з послідуючим відрахуванням з цієї суми всіх необхідних платежів та зборів.

Стягнуто з СОЦЗ на користь ОСОБА_3 1 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі СОЦЗ, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин, що мають значення для справи, не надання належної оцінки доказам, що маються в справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

При цьому вказує, що посада провідного юрисконсульта в ОМЦЗ була одна, ця посада була скорочена. Вакантних посад на час звільнення позивача взагалі не було, на усі вакантні посади були переведені працівники центру. Зазначає, що прийняття працівників базових центрів зайнятості здійснюється за поданням їх директорів, проте жодних подань щодо ОСОБА_3 до СОЦЗ не надходило. Вказує також, що на час звільнення позивача не було вакантних посад також і в інших базових центрах зайнятості Сумської області, так як на новостворені посади були переведені працівники цих же базових центрів зайнятості.

Окрім того, зазначає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди були прийняті з порушенням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи своєї скарги, заперечення позивачки та її представника проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як під час, так і після попередження про можливе вивільнення, не запропоновано позивачці будь-яких вакантних посад в структурних підрозділах обласної служби зайнятості, з врахуванням кваліфікації працівника та переважного права на залишення на роботі. Отже, на думку суду, звільнення позивача проведене з порушенням вимог ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України.

Проте, з такими висновками погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, передбачених п. 1-2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2007 року ОСОБА_3 призначено на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта ОМЦЗ, в подальшому переведено на посаду провідного юрисконсульта ( т. 1, а.с. 11-13, 15 ).

Наказом СОЦЗ №118 від 28 жовтня 2015 року затверджено структуру та внесено зміни до штатних розписів базових центрів зайнятості Сумської обласної служби зайнятості, якими є міські, районні та міськрайонні центри ( т. 1, а.с. 25-29 ).

Зазначені зміни до штатних розписів базових центрів зайнятості введено у дію в тому числі і по ОМЦЗ з 10 грудня 2015 року ( наказ №133 СОЦЗ від 30 листопада 2015 року ). При цьому кількість штатних посад скорочувалася з 25 до 20, виводилося 7 посад у тому числі і посада, яку обіймав позивач, та вводилися 2 нові посади, а саме заступника директора-начальника відділу взаємодії з роботодавцями та фахівця І категорії з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних року ( т. 1, а.с. 173 ).

За змістом ст. 64 ГК України, підприємство ( тобто роботодавець ) має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

В ОМЦЗ скорочувався персонал, який безпосередньо не задіяний у виконанні профільних завдань служби зайнятості. Зокрема, було взято до уваги значне зменшення навантаження на юрисконсульта, а також те, що юридична допомога не є першочерговим обов»язком служби, усі її працівники зобов»язані самостійно вивчати та знати спеціальне законодавство.

09 грудня 2015 року ОСОБА_3 попереджено про майбутнє вивільнення у зв'язку з затвердженням та веденням в дію з 10 грудня 2015 року штатного розпису та граничної численності працівників Сумської обласної служби зайнятості за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказано, що станом на 01 грудня 2015 року вакантних посад, які можна було б запропонувати, немає. У разі появи вакансій їй буде додатково надана письмова пропозиція щодо переведення або працевлаштування ( т. 1, а.с. 17 ).

Посада провідного юрисконсульта в ОМЦЗ була одна, за правами та обов»язками дана посада не є однорідною з посадами провідних фахівців інших напрямків. Оскільки скорочувалася посада саме провідного юрисконсульта, слід погодитися з думкою відповідача про те, що порівнювати кваліфікацію позивачки, стаж її роботи, освіту тощо з іншими працівниками неможливо.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в тій частині, що оскільки у період з 09 грудня 2015 року по 19 грудня 2016 року в усіх базових центрах області малася 21 вакантна посада ( довідка №11-10/961 від 16 травня 2016 р. - т. 1, а.с. 142 ), а позивачці ОСОБА_3 жодна з них не пропонувалась, тому звільнення позивачки з роботи є незаконним.

Зокрема, згідно пунктів 1, 2, 6 розділу І, пунктів 3-5 розділу V Положення про державну службу зайнятості (в редакції чинній на час вирішення спору у цій справі) центральний апарат Служби, регіональні (обласні) та базові (міські, районні, міськрайонні) центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи і печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом згідно ЄДРПОУ, інші печатки та штампи за потреби.

Базовий центр зайнятості очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади Головою Служби, за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Директор базового центру зайнятості може мати заступників. Призначення заступників директора та заступників директора - начальників відділів здійснюється директором регіонального центру зайнятості за поданням директора базового центру зайнятості.

Директор базового центру зайнятості здійснює керівництво діяльністю цього центру та несе персональну відповідальність за виконання покладених на нього завдань та функцій, ефективну роботу центру, цільове використання коштів Фонду в межах затвердженого кошторису видатків, належне використання виділеного у розпорядження центру майна і матеріальних цінностей, виконання наказів і доручень Голови Служби та директора регіонального центру зайнятості.

Директор базового центру без доручення діє від імені центру, представляє його інтереси у взаємовідносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, об'єднаннями громадян тощо, укладає договори, видає довіреності на представництво інтересів центру.

Структура та штатний розпис базового центру зайнятості затверджуються директором відповідного регіонального центру зайнятості в межах затвердженої директором регіонального центру зайнятості граничної чисельності.

Кошторис видатків базового центру зайнятості затверджується директором регіонального центру зайнятості в межах кошторису видатків регіонального центру зайнятості.

СОЦЗ як регіональний та ОМЦЗ як базовий є окремими юридичними особами централізованої системи державної служби зайнятості України, що також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру підприємців та організацій України з кодами : 03491406 та 21112909 відповідно.

З наведеного вбачається, що позивачці належало запропонувати тільки вакантні посади у роботодавця-юридичної особи ( ОМЦЗ ), а не по усіх інших центрах зайнятості Сумської області ( самостійних юридичних особах ), як помилково зазначив суд першої інстанції.

Після введення в дію нового штатного розпису з 10 грудня 2015 року особам, посади яких скорочувалися, було повідомлено про 2 нові посади. Письмово пропозиції вакансій здійснювалися 09 лютого 2016 року, у день перед звільненням. Проте, в цей день позивач пішла на лікарняний ( до 19 лютого 2016 року ). 09 лютого 2016 року у роботодавця були 2 нові вакантні посади, які необхідно було запропонувати працівникам до їх звільнення 10 лютого 2016 року.

На посаду заступника директора-начальника відділу взаємодії з роботодавцями була прийнята особа, яка мала відповідні кваліфікаційні характеристики, стаж роботи на керівних посадах та добре зарекомендувала себе в роботі відділу взаємодії з роботодавцями. Вакансія провідного фахівця з питань зайнятості у відділі взаємодії з роботодавцями, яка з»явилася після переведення особи на посаду заступника директора-начальника відділу була запропонована особі, що працювала в цьому ж відділі і підлягала скороченню - ОСОБА_5, остання погодилася на її зайняття.

Інша нова посада за штатним розписом - фахівця І категорії з питань зайнятості відділу активної підтримки безробітних була запропонована ОСОБА_6 Останній надав згоду на зайняття посади, також підлягав скороченню, працював інженером з комп'ютерних систем та добре орієнтується у інформаційно-аналітичній системі зайнятості України, за допомогою якої надаються послуги.

Таким чином, на момент виходу позивача з лікарняного в ОМЦЗ були відсутні вакансії, які можна було б запропонувати позивачці.

Проте на вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та доводи відповідача не перевірив.

Наказом Сумського обласного центру зайнятості №32-к від 19 лютого 2016 року ОСОБА_3 звільнено з посади провідного юрисконсульта ОМЦЗ у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що внесено запис до трудової книжки позивача ( т. 1, а.с. 12, 16 ).

Слід погодитися з доводами відповідача і в тій частині, що приймати на роботу осіб, пропонувати вакантні посади роботодавець має право на власний розсуд, виходячи з їх кількості, кваліфікації кандидатів, характеру їх попередньої роботи, завдань та інтересів служби.

Отже, за встановлених фактичних обставин, не можна визнати обгрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність скасування наказу відповідача про звільнення позивача й поновлення його на раніше займаній посаді у зв'язку з недотриманням роботодавцем встановленого законом порядку звільнення. Відтак доводи апеляційної скарги у цій частині заслуговують на увагу.

Окрім того, щодо висновків суду першої інстанції про покладення на відповідача обов'язку з виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає за необхідне додатково вказати наступне.

За змістом ч. 2 ст. 235 та ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, суд при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі одночасно приймає рішення про виплату такому працівникові за рахунок коштів роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як зазначалося вище, СОЦЗ та ОМЦЗ є окремими юридичними особами централізованої системи державної служби зайнятості України. Отже, особливий порядок призначення працівників базового центру зайнятості ( наказом директора регіонального центру зайнятості ) не змінює юридичної особи, з якою перебував позивач у трудових відносинах, відтак такий роботодавець і несе обов'язок з виплати коштів у разі виникнення спору ( середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ).

На зазначені фактичні обставини справи, вимоги закону суд першої інстанції також уваги не звернув та відповідно до вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 33 ЦПК України не сприяв сторонам всебічному і повному з'ясуванні обставин справи шляхом роз'яснення прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі співвідповідача.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у розгляді справи інших відповідачів.

З викладеного слідує, що правові підстави для задоволення позову до СОЦЗ в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі та моральної шкоди відсутні.

Таким чином, частково задовольняючи позов, суд неповно з'ясував обставин справи, а також порушив норми матеріального та процесуального права, що, згідно з положеннями п. 1, 3-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні заявлених вимог.

У зв'язку з задоволенням апеляційної скарги відповідачу, у відповідності до вимог ч.ч. 3-5 ст. 88 ЦПК України, належить компенсувати за рахунок держави 1818 гривень 96 копійки судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Сумського обласного центру зайнятості задовольнити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 травня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Компенсувати за рахунок держави Сумському обласному центру зайнятості 1818 гривень 96 копійки судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -