ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., розглянувши зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей виконавчого комітету Фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні майном, зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_7, Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулась з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 про вселення. В подальшому, відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_1 подані зустрічні позовні заяви, які прийняті до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 та об'єднані в одне провадження. Позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 під час розгляду справи подана заява про залишення позовних вимог без розгляду, у зв'язку з чим ухвалою суду 14.11.2016 року позовна заява залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Таким чином, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зустрічних позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить ? частина житлового будинку АДРЕСА_1, якій йому подарували батьки та яка на момент дарування була не завершеною будівництвом та мала 61% готовності, не була введена в експлуатацію. Дана частина будинку побудована на єдиному бетонному фундаменті та вкрита одним дахом з іншою ? частиною будинку, яка належить його батьку ОСОБА_6 З 2009 року по теперішній час ОСОБА_1 та його батьки за власні кошти проводили необхідні ремонтні роботи в подарованій йому ? частині будинку, внаслідок чого на теперішній час вказана частина має 93,5 кв. м загальної площі та оздоблена окремим входом, проте у зв'язку із незакінченням кінцевих робіт не була введена в експлуатацію. Починаючи з серпня 2010 року по теперішній час в цій частині житлового будинку проживають, але не зареєстровані, колишня дружина ОСОБА_1, двоє неповнолітніх дітей та мати колишньої дружини ОСОБА_5 З 2010 року по жовтень 2013 року ОСОБА_1 також проживав у спірній частині будинку, але у зв'язку із постійними скандалами та сварками, неодноразовими викликами міліції його дружиною, яка фактично вигнала його з будинку, що і призвело до розірвання шлюбу в 2014 році. ОСОБА_1 зазначає, що хоча не і не проживає в своїй частині будинку, але як власник продовжує сплачувати всі комунальні платежі по його утриманню. Крім того зазначає, що ОСОБА_2 стає ініціатором сварок з ним та його батьками, всіляко тероризує їх, порушує порядок. Проживання колишньої дружини з неповнолітніми дітьми та матір'ю позбавляє позивача вільно користуватись свою власністю.

На підставі зазначеного просив виселити ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також ОСОБА_5 із ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1, як власнику із ? частини житлового будинку, перешкод у вселенні в ? частину зазначеного будинку, проживанні в ньому та вільному розпорядженні ним.

Також, до Фастівського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_6 із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві власності належить ? частина житлового будинку по АДРЕСА_1, в якій він проживає з 1956 року по даний час. Разом з ним зареєстровані та проживають його дружина ОСОБА_7 та його син ОСОБА_1, який розлучився з ОСОБА_2 та перестав проживати з нею. ОСОБА_1 є власником іншої ? частини будинку, проте не має можливості поза власною волею в ній проживати, тому і проживає разом з батьками. Відповідачка є його бувшою невісткою, яка разом з дітьми на прохання сина була офіційно прописана в частині будинку позивача, хоча в ній ніколи не проживала, не мала особистих речей. Відповідачі по липень 2010 проживали в будинку ОСОБА_7 в АДРЕСА_2, а з серпня 2010 року по теперішній час проживають в ? частині вказаного будинку по вул. Героїв України, що є у власності ОСОБА_1 На теперішній час зазначена ? частину будинку є незавершеною будівництвом та не введена в експлуатацію, а тому до листопада 2011 року не була підключена ні до газопостачання, ні до водопостачання та електромережі. Лише після 2011 року ОСОБА_1 були укладені договори про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення, а в 2013 році - укладено догорів з газопостачання. Відповідач ОСОБА_2 не приймає участі у сплаті комунальних платежів та протягом тривалого часу користувалася зазначеними комунальними послугами, підведеними із частини будинку позивача. Відповідачкою ОСОБА_2 постійно влаштовувалися сварки, внаслідок чого стан здоров'я ОСОБА_6 значно погіршився, у нього стали виникати проблеми із серцем. Подальше проживання в одному будинку з відповідачкою ОСОБА_2 є неможливим у зв'язку із постійними скандалами, сварками та образами, а оскільки відповідачі взагалі в належній йому частині будинку ніколи не проживали, томі є такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На підставі зазначеного просив визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право бути зареєстрованими в ? частині житлового будинку АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні представник позивачів по зустрічним позовам надав пояснення, аналогічні викладеним, просив зустрічні позови ОСОБА_6 та ОСОБА_1 задовільнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимогОСОБА_6 та ОСОБА_1, зазначивши, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів щодо належності йому на праві власності ? частині житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки ця частина будинку на даним час не введена в експлуатацію. На час розгляду справи у ОСОБА_1 право власності на ? частині житлового будинку право власності не виникло, тому що таке право виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Аналогічно, і ОСОБА_6 не надано жодних доказів щодо належності йому на праві власності ? частині житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки будинок належав на праві власності ОСОБА_8, яка померла. ОСОБА_6 не зареєстрував у встановленому порядку право власності на спадкове майно на час звернення до суду, тому не набув право власності на ? частині житлового будинку.

На підставі зазначеного, просили відмовити у задоволені зустрічних позовів в повному обсязі.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні категорично заперечувала проти позовним вимог про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відносно неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки законодавством закріплено право дитини на житло та вказано, що держава забезпечує право дитини на проживання в умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який було розірвано. Від сумісного проживання мають двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6-7).

Як вбачається з будинкової книги (а.с.84-85) в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи, зокрема: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Сторонами у справі не заперечувалось, що зазначені особи зареєстровані у будинку №128 за згодою власника житла.

Як встановлено з пояснень учасників процесу, власником житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.76).

За життя ОСОБА_8 був складений заповіт від 24.11.2004 року, за яким все належне їй майно вона заповідала ОСОБА_6 (а.с.74).

На час розгляду справи ОСОБА_6 не отримав свідоцтво про право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1, що належала спадкодавиці.

Відповідно до договору дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку, що посвідчений державним нотаріусом 14.10.2008 року та зареєстрований в реєстрі за №2-3657, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, готовність обєкту 61% (а.с.57). Зі змісту договору вбачається, що вказана ? частина будинку належить дарувальнику на підставі договору дарування від 11.07.2001 року.

На час розгляду справи право власності за ОСОБА_1 на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини вбачається, що на час розгляду справи все домоволодіння АДРЕСА_1 складається з житлового будинку (літ.А за технічною характеристикою), самовільно побудованого житлового будинку (літ.А1 за технічною характеристикою) та інших господарських будівель і спору.

При цьому, право власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на зазначене домоволодіння (його частину) не зареєстровано.

Правовою підставою звернення до суду з вимогами про виселення ОСОБА_1 визначені положення ч.1 ст.116 Житлового кодексу України.

В свою чергу ОСОБА_6 правовою підставою позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право проживання у житловому будинку визначає положення ст.71, 72 Житлового кодексу України.

При цьому, суд наголошує, що позивачем не відокремлювались правові підстави звернення до суду з вимогами про виселення щодо кожного з відповідачів, у зустрічній позовній заяві здійснено посилання саме на ч.1 ст.116 ЖК України та під час розгляду справи наголошувалось на виселенні відповідачів саме з цих підстав, а суд за ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинстваз власної ініціативи не може змінювати підстави позову. Таким чином, суд вирішує спір відповідно до обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Вирішуючи даний спір щодо права та порядку користування житловим приміщенням суд зауважує, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, предметом доказування, зокрема, є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України та ч. 1 ст.116 ЖК України, згідно яких виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними.

Таким чином, для застосування правил цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під заходами попередження або громадського впливу, про які зазначено у ч.1 ст.116 ЖК України, маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як зазначалось, відповідачі ОСОБА_2, та неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані та вселились (проживають) у спірному об'єкті нерухомості як члени сім'ї власника майна.

Позивачем в ході судового розгляду відповідно до ст.60 ЦПК України не надано жодних достовірних та належних доказів на спростування того, що відповідачі вселились у спірне житло без згоди власника будинку.

Таким чином, набувши право користування спірним будинком як житлом в якості члена сім'ї власника житла, відповідно до положень ст. 156 ЖК України, відповідачі можуть бути виселені з нього на підставі відповідних норм ЖК України.

Позивачем, в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів систематичного порушення відповідачами правил співжиття і застосування до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу, що не дали результату, не надано доказів про систематичне застосування передбачених законом заходів попередження з боку суду, прокурора, міліції чи адміністративної комісії до відповідачів, не надано також доказів самоправного зайняття жилого приміщення.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання їм іншого жилого приміщення.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які допитані за клопотанням позивача, в судовому засіданні наголошували на існуванні між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неприязних відносин, що призводило до частих сварок та виявлення агресії з боку ОСОБА_2 до колишнього чоловіка та його батьків.

При цьому, чітких пояснень щодо обставин виникнення таких конфліктів свідки не надали, оскільки зміст таких конфліктів їм відомий або зі слів позивача або був почутий здалеку, або свідок був присутнім при конфлікті та чув певні фрази, що «вирвані з контексту».

Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

При оцінці показань допитаних свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Судом прийнято до уваги, що у показах свідків, допитаних за клопотанням позивача, спостерігається безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь позивача (допитані свідки - родичка, сусідка, близький друг ОСОБА_1.), що ставить їх під сумнів, а тому не можуть вважатися належними доказами у справі, не можуть буди джерелом достовірної інформації.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 про виселення відповідачів із спірного жилого приміщення, як осіб, які систематично порушують правила співжиття, задоволенню не підлягають, оскільки не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обов'язковою умовою виселення осіб.

Виходячи зі змісту ст. 71, 72 України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Враховуючи те, що відповідач та її неповнолітні діти вселились до спірного будинку за згодою власника, як члени сім'ї, тому суд вважає, що у даному випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР до вказаних правовідносин застосуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_6 посилався на те, що відповідачка з дітьми зареєстрована у спірному будинку, а саме у належній йому ? частині, однак фактично ніколи не проживала саме у належній йому ? частині будинку, що обмежує його у здійсненні належного йому права власності на спірне житлове приміщення, створює обмеження і перешкоди у реалізації права розпорядження житловим будинком.

Як доказ в обґрунтування своїх вимог позивач приводить акти обстеження житлових умов від 10 жовтня 2012 року, від 26 січня 2016 року, 16 липня 2016 року та 06 серпня 2016 року, які вказують на фактичну відсутність та не проживання ОСОБА_2 з дітьми у належній ОСОБА_6 на праві власності ? частині будинку. У зазначених актах є посилання на те, що ОСОБА_2 та двоє неповнолітніх дітей фактично проживають в іншій ? частині будинку, яка є власністю ОСОБА_1

При цьому, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 це юридично одне домоволодіння, розділ внатурі не проводився, власниками ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не зареєстровані.

Суд зазначає, що встановлені під час розгляду справи обставини складання наведених актів обстеження житлових умов ставлять під сумнів достовірність зафіксованих у них фактів.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показала, що приймала участь при обстеженні належної ОСОБА_6 на праві власності ? частині будинку, при цьому підтвердила, що правовстановлюючі документи на будинок їй не надавались. Аналогічні покази надали свідки ОСОБА_11, яка взагалі вказала, що спочатку підписала, а вже після вийшла на обстеження, та свідок ОСОБА_10, який зазначив, що зміст актів йому досконально невідомий, він лише проглядав їх перед підписанням.

Таким чином, підписуючи акти про обстеження житлових умов свідки підтверджували наведені в них факти і обставини, однак при наданні показів в суді пояснити не змогли, звідки їм стала відома та чи інша інформація.

Суд, оцінивши акти обстеження житлових умов з урахуванням показів свідків та у сукупності з іншими доказами, з урахуванням ступеня довіри до них, через виникнення сумніву щодо достовірності викладених у них обставин, не приймає їх в якості належних доказів по справі.

Підсумовуючі вищевикладене, суд зазначає, що відповідно до ст. 317, 319. 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

З системного аналізу положень законодавства, що регулюють спірні правовідносини, слід дійти до висновку, що з вимогами про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користування власністю, може звернутись до суду особа, яка є власником або належним користувачем нерухомого майна.

Так, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження того, що вони є власниками або належними користувачами житлового будинку АДРЕСА_1 саме в тих частках, на які вони посилаються, на час розгляду справи право власності на будинок за ними не зареєстровано. Більш того, частина вказаного об'єкту нерухомості не введена до експлуатації, відсутній правовстановлюючий документ, тобто розцінюється судом як будівельні матеріали, що розташовані на земельній ділянці, а тому не може бути об'єктом, щодо якого вирішується або встановлюється порядок користування ним.

Крім того, суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 чинять перешкод в користуванні будинком АДРЕСА_1.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Оскільки відповідно до положень ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, тому перш за все при вирішенні спорів зазначеної категорії суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Оскільки право власності на 1/2 будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не виникло, у нього відсутнє суб'єктивне право на звернення до суду із заявленими вимогами. Теж саме стосується і ОСОБА_6, який вступив у спадщину після смерті матері, однак свідоцтво про право власності на заповідану йому частину будинку не отримав, будь-яким іншим чином своє право власності на частину будинку також не зареєстрував.

Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів в обґрунтування заявлених за зустрічними позовами вимог, приймаючи до уваги, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що обставини, якими позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, ст. 10, 11, 60, 212-215, 224, 228 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей виконавчого комітету Фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні майном - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_7, Служба у справах дітей виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 09 грудня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова