Провадження № 2/369/307/16
23.06.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Рябець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом його звільнення, відшкодування моральної шкоди, зобов»язання сплатити суму заборгованості, стягнення витрат на надання правової допомоги,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом його звільнення, відшкодування моральної шкоди, зобов»язання сплатити суму заборгованості, стягнення витрат на надання правової допомоги, посилаючись на те, що 15 листопада 1986 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 177.
02 листопада 1989 року згідно рішення народних депутатів виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради № 174 від 31 жовтня 1989 року її чоловікові було надано ордер на квартиру № 39, що знаходиться по вул. Механізаторів (ОСОБА_4), 4 в м. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області.
В шлюбі за вказаною адресою вони прожили 13 років до смерті її чоловіка. Після смерті її чоловіка вона звернулась до ГУ в Київській області Вишневського МВМ Києво-Святошинського РВ щодо прописки її за місцем проживання, на що отримала відмову. Тому вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав. Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2010 року за нею визнано право користування жилим приміщенням -однокімнатною квартирою № 39 по вул. Механізаторів (ОСОБА_4), 4 в м. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області.
03 грудня 1997 року її мати ОСОБА_5 впала і зламала шийку стегна і з того часу вона час від часу їздила до неї в м. Українка, Обухівського району, Київської області, щоб допомагати їй по господарству. З 2012 року у її матері погіршився стан здоров»я, тому їй потрібно було на деякий час переїхати до неї, щоб доглядати за нею. На той час начальник ЖЕК № 3 в м. Вишневому ОСОБА_6 запропонував їй тимчасово впустити до свого житла квартирантів, щоб вона могла хоча б трохи облегшити свій фінансовий стан та покрити комунальні послуги за квартиру і допомогти його людям на деякий час з житлом.
У вересні 2012 року між нею і ОСОБА_2 був укладений договір про тимчасове проживання в її квартирі на 5 місяців та сплату нею комунальних послуг за квартиру № 39, що знаходиться по вул. Механізаторів (ОСОБА_4), 4 в с. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області. ОСОБА_2 умови договору не виконувала і не сплачувала комунальних послуг. Після закінчення терміну договору ОСОБА_2 відмовилась залишити квартиру і почала перешкоджати їй у користуванні своїм житлом шляхом заміни замків, а потім встановленням нових дверей. Відповідачка заявила, що збирається проводити ремонт в її квартирі і прописатись. Неодноразово жорстко наполягала, щоб вона її прописала в своїй квартирі. На даний момент договір нею втрачений. Станом на 01 жовтня 2015 року виникла заборгованість за комунальні послуги в розмірі 2945 грн..
В зазначеній квартирі відповідачка з»являється час від часу, постійно там не проживає. Її син ОСОБА_7, якого до квартири вона не впускала тому, що за домовленістю проживати повинна була лише відповідачка, приводить туди своїх друзів та розпивають там алкогольні напої і дебоширять.
У лютому 2014 року відповідачка звернулась до суду з позовом до ВК Вишневої міської ради, Служби у справах дітей, ЖЕД № 3 про визнання права користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Повістку про розгляд зазначеної справи вона не отримувала, ніяких листів про розгляд справи без її участі не надсилала. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням відмовлено.
Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні мови здійснення своїх прав. Однак, вона не має можливості розпорядження своїм майном, так як відповідачка ОСОБА_2 не впускає її до квартири.
Вона неодноразово намагалась потрапити до квартири, але відповідачка підпирала двері зсередини та замикала їх. Також вона зверталась до дільничного, але все виявилось марним, так як і його відповідачка до квартири не впускала та двері йому не відчиняла, не бажаючи надавати будь-яких пояснень. Таким чином, відповідачка своїми протиправними діями порушує її право на вільне користування власністю, жилим приміщенням.
Таким чином, єдиною можливістю відновити своє порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю (ст. 41 Конституції України) є покладання на відповідача обов»язку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення їх звільнити зайняте приміщення.
Крім зазначеного, внаслідок вищезазначених протиправних дій ОСОБА_2 їй була спричинена також моральна шкода. Наявність моральної шкоди вона обгрунтовує душевними стражданнями, пережитими у зв»язку з витраченням певної суми коштів на послуги юриста та проїзд до різних інстанцій, які їй вкрай потрібні на лікування, душевними стражданнями, пов»язаними з конфліктною ситуацією, яка виникала неодноразово під час її спроби зайти до спірного житла та вільного користування та розпорядження власним майном.
Осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, пов»язаних з даним інцидентом, а тим більше оцінити в грошовому виразі, надзвичайно важко. Однак, враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяну моральну шкоду вона оцінює у розмірі 3000 грн..
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала і просила його задовольнити.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з»явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.
Оскільки позивач ОСОБА_1 не заперечувала проти заочного розгляду справи, а відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-БК № 340282 від 15 листопада 1986 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з 15 листопада 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
02 листопада 1989 року Виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради народних депутатів ОСОБА_3 був виданий ордер № 001181 на право зайняття однієї кімнати жилою площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2, сім»я якого складається з 1 (однієї) особи. Ордер видано на підставі рішення виконкому Вишнівської міської ради народних депутатів від 31 жовтня 1989 року № 174.
24 червня 2002 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-БК № 385135, виданого виконкомом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 червня 2002 року.
З наявних матеріалів справи вбачається, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області, Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, Відкритого акціонерного товариства «Київське спеціалізоване автотранспортне підприємство-1001» про встановлення факту, визнання права користування житловим приміщенням, зобов»язання вчинити певну дію, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2009 року скасовано і ухвалено нове рішення: позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням-однокімнатною квартирою № 39 по вул. Механізаторів, 4 у м. Вишневому, Києво-Святошинського району Київської області. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В рішенні суду від 30 вересня 2010 року було зазначено, що відповідно до вимог ст. 64 ЖК України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов»язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Таким чином, як вказано у вказаному рішенні суду, після смерті свого чоловіка у 2002 році ОСОБА_9 продовжувала безперешкодно користуватись спірним жилим приміщенням, сплачувала комунальні платежі, які комунальне підприємство «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області приймало на виконання договору найму жилого приміщення саме від ОСОБА_1, визнаючи таким чином за нею право на користування однокімнатною квартирою № 39 по вул. Механізаторів, 4 у м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області.
Колегія суддів у рішенні від 30 вересня 2010 року вважала, що в частині визнання права користування квартирою № 39 по вул. Механізаторів, 4 у м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області позовні вимоги слід задовольнити.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, до виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Житлово-експлуатаційна дільниця № 3 Комунального підприємства «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1, про визнання права користування жилим приміщенням, у задоволенні позову відмовлено. В рішенні суду зазначено, що 31 січня 2014 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до ЖЕД № 3 про реєстрацію її та її неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в квартирі АДРЕСА_3. У проведенні реєстрації позивачу було відмовлено, що підтверджується листом начальника ЖЕД № 3 від 04 лютого 2014 року, з підстав недостатності правових підстав для реєстрації в даній квартирі. В рішенні суду від 14 квітня 2014 року суд дійшов висновку, що доказів на підтвердження своїх вимог позивач суду не надав, тому суд вважав, що нею не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона вселилась, проживала, несла витрати, як член сім»ї наймача, тобто не довела суду позовних вимог, тому у задоволенні позову суд відмовив.

Згідно вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просила суд зобов»язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні квартирою № 39, що знаходиться по вул. О.Вишні, буд. 4 в м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області шляхом зобов»язання солідарно разом з своїм неповнолітнім сином ОСОБА_7 звільнити житлове приміщення. Позивач у позовній заяві вказувала, що вона неодноразово намагалась потрапити до квартири, але відповідачка підпирала двері зсередини та замикала їх. Також вона зверталась до дільничного, але все виявилось марним, так як і його відповідачка до квартири не впускала та двері йому не відчиняла, не бажаючи надавати будь-яких пояснень. Таким чином, відповідачка своїми протиправними діями порушує її право на вільне користування власністю, жилим приміщенням.

За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Однак, позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві і в судовому засіданні не доведено і не надано суду належних і допустимих доказів з приводу того, що відповідач ОСОБА_2 і її неповнолітній син ОСОБА_7 чинять позивачці перешкоди у користуванні житлом, та що відповідач ОСОБА_2 з своїм сином проживають і користуються жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4.

Згідно вимог ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов»язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом

Згідно вимог ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, яка має майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Також у позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказувала, що у вересні 2012 року між нею і ОСОБА_2 був укладений договір про тимчасове проживання в її квартирі на 5 місяців та сплату нею комунальних послуг за квартиру № 39, що знаходиться по вул. Механізаторів (ОСОБА_4), 4 в с. Вишневе, Києво-Святошинського району, Київської області. ОСОБА_2 умови договору не виконувала і не сплачувала комунальних послуг. Після закінчення терміну договору ОСОБА_2 відмовилась залишити квартиру і почала перешкоджати їй у користуванні своїм житлом шляхом заміни замків, а потім встановленням нових дверей. Відповідачка заявила, що збирається проводити ремонт в її квартирі і прописатись. Неодноразово жорстко наполягала, щоб вона її прописала в своїй квартирі. На даний момент договір нею втрачений. Станом на 01 жовтня 2015 року виникла заборгованість за комунальні послуги в розмірі 2945 грн., яку позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2..

Однак, позивачем ОСОБА_1 в обгрунтування заявлених вимог суду не надано доказів, що між сторонами, а саме між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 існували правовідносини, що випливають з договору найму, як і не надано належних і допустимих доказів, що станом на 01 жовтня 2015 року за користування ОСОБА_2 спірною квартирою виникла заборгованість за комунальні послуги в розмірі 2945 грн., які відповідач ОСОБА_2 зобов»язана була сплатити.

Відповідно до вимог ст. 155 ЖК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 у позові, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно вимог ст. 319 ЦК України, на яку посилається позивач ОСОБА_1 у позовній заяві, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що усім власникам забезпечуються рівні мови здійснення своїх прав. Однак, вона не має можливості розпорядження своїм майном, так як відповідачка ОСОБА_2 не впускає її до квартири. Вона неодноразово намагалась потрапити до квартири, але відповідачка підпирала двері зсередини та замикала їх. Також вона зверталась до дільничного, але все виявилось марним, так як і його відповідачка до квартири не впускала та двері йому не відчиняла, не бажаючи надавати будь-яких пояснень. Таким чином, відповідачка своїми протиправними діями порушує її право на вільне користування власністю, жилим приміщенням. Таким чином, як вважала позивач ОСОБА_1, єдиною можливістю відновити своє порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю (ст. 41 Конституції України) є покладання на відповідача обов»язку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення звільнити зайняте приміщення.

Однак, слід зазначити, що згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві і в судовому засіданні не надано суду доказів, що вказана квартира № 39, що знаходиться по вул. О.Вишні, буд. 4 в м. Вишневому, Києво-Святошинського району, Київської області належить їй на праві власності і була набута нею у власність у встановленому законом порядку відповідно до вимог чинного цивільного законодавства.

Також позивач ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок вищезазначених протиправних дій ОСОБА_2 їй була спричинена також моральна шкода. Наявність моральної шкоди вона обгрунтовує душевними стражданнями, пережитими у зв»язку з витраченням певної суми коштів на послуги юриста та проїзд до різних інстанцій, які їй вкрай потрібні на лікування, душевними стражданнями, пов»язаними з конфліктною ситуацією, яка виникала неодноразово під час її спроби зайти до спірного житла та вільного користування та розпорядження власним майном. Осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, пов»язаних з даним інцидентом, а тим більше оцінити в грошовому виразі, надзвичайно важко. Однак, враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяну моральну шкоду вона оцінює у розмірі 3000 грн..

Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов»язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено в судовому засіданні та не надано суду доказів, що відповідачем ОСОБА_2 їй заподіяна моральна шкода.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували її заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом його звільнення, відшкодування моральної шкоди, зобов»язання сплатити суму заборгованості.

Судом на підставі тих доказів, які надала позивач ОСОБА_1 в обгрунтування заявлених вимог, не встановлено порушення прав позивача ОСОБА_1 у звязку із зверненням до суду з даним позовом.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу.

Згідно вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру заявлених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 кошти, сплачені за послуги юриста в сумі 500 грн..

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1, тому не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на надання правової допомоги.

Керуючись вимогами ст. ст. 15, 16, 23, 319, 321, 328, 358, 386, 391, 759, 760, 761 Цивільного кодексу України, ст. 155 ЖК України, ст. ст. 3, 57-61, 79, 84, 88, 209, 213-215, 218, 224-226, 228 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом його звільнення, відшкодування моральної шкоди, зобов»язання сплатити суму заборгованості, стягнення витрат на надання правової допомоги відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.