У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ХоптиС.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона уклала з публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») наступні договори банківського вкладу: «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Копілка» № SAMDN3046 від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року; «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року; «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року. Посилаючись на те, що після закінчення строку дії договорів банк не повернув їй грошові кошти, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договорами банківського вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 46 581,58 доларів США, 5 511,04 Євро та 57 688 грн 86 коп., а також витрати на правову допомогу в розмірі 4 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено розмір депозитних вкладів на час звернення до суду з даним позовом або його залишок в разі зняття коштів з вкладу та розмір нарахованих відсотків.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та зазначив, що позивачкою також не доведено наявність на час звернення до суду грошових коштів на її рахунку, відкритого на підставі оспорених договорів, а також позивачем не надано доказів звернення до банку з вимогами повернення банківських вкладів.

Проте повністю погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна, оскільки апеляційний суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» наступні договори банківського вкладу: «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Копілка» № SAMDN3046 від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року; «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року; «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що позивачкою не доведено порушення банком умов договору банківського вкладу, так як вона не надала доказів, що зверталась до банку за поверненням вкладів.

Разом з тим, апеляційний суд не взяв до уваги те, що 10 травня 2015 року ОСОБА_3 направила ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення банківського вкладу за договором банківського вкладу «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року у розмірі 955 доларів 40 центів США та 538 доларів 90 центів США - проценти за договором; за договором банківського вкладу «Копілка» № SAMDN3046 від 15 жовтня 2009 року суму вкладу у розмірі 236 Євро 50 євроцентів та 133 Євро 48 євроцентів - проценти за договором; за договором банківського вкладу «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року сума вкладу - 18 200 доларів США та 4 640 доларів 63 центи США - проценти за договором; за договором банківського вкладу «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року вклад у розмірі 18 817 доларів 05 центів США, 3 429 доларів 60 центів США - проценти за договором; за договором банківського вкладу «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 4 548 Євро та 593 Євро 06 євроцентів - проценти за договором; за договором банківського вкладу «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року суму вкладу у розмірі 40 тис. грн та 9 328 грн 80 коп. - проценти за договором; за договором банківського вкладу «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року суму вкладу у розмірі 7 487 грн та 873 грн 06 коп. - проценти за договором. Також ОСОБА_3 просила закрити рахунки, відкриті на виконання вказаних договорів (а.с. 114-115).

Вказану вимогу отримано банком 22 травня 2015 року (а.с. 115, зворот).

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивач не зверталась до банку з вимогою повернути їй вклади є безпідставними, так як згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на судовий захист.

Крім того, згідно дублікатів чеків, завірених належним чином, позивач 8 липня 2013 року внесла кошти у розмірі 150,79 доларів США, 8 серпня 2013 року у розмірі 157,3 доларів США, 8 вересня 2013 року у розмірі 158,33 долари США, 8 жовтня 2013 року у розмірі 154,48 доларів США, 8 листопада 2013 року у розмірі 160,92 долари США, 8 грудня 2013 року у розмірі 157,02 долари США. Призначення вказаних коштів - капіталізація процентів за договором № SAMDN9011 (договір банківського вкладу «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року).

Апеляційний суд не врахував ці докази, не дав оцінку тому, чи може свідчити внесення цих коштів позивачкою про факт укладення між нею та банком договору банківського вкладу.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції позивач на вимогу суду надала для огляду оригінали договорів вкладів, умови яких невиконані відповідачем, а також квитанції про внесення коштів за рахунки банківських вкладів, відкритих відповідно до цих договорів, що зафіксовано на носії інформації, на який здійснювався технічній запис судового засідання.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За правилами чч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до п. 2. 1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів;

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

У порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України № 566 від 30 грудня 1998 року, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 174 від 1 червня 2011 року, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між банком та позивачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними вище договорами «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року, «Копілка» № SAMDN3046 від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року; «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року; «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року, не спростував відомостей про відкриття по таких договорах особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем на загальну суму 37 972 долари 45 центів США, 4 784 Євро 50 євроцентів та 47 487 грн.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК Україниапеляційний судина зазначене уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не дослідив належним чином наявні докази та дійшов до передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Також слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діляьнсть шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю) то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно чинного законодавства, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта