Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення коштів у порядку регресу, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «СК «КВІГ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу.

Позовні вимоги мотивувало тим, що товариство виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 258 498 грн 13 коп., автомобіль якого зазнав механічних пошкоджень у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача. Страховик ОСОБА_2 - ПрАТ «УПСК» повернуло 50 000 грн, решта суми в розмірі 208 498 грн 13 коп. залишилася невідшкодованою, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПрАТ «СК «КВІГ» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог, через відсутність доказів, на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та пошкодженням автомобіля, під керуванням ОСОБА_3

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

За змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України №6-2587цс15 від 23 грудня 2015 року.

Разом із тим, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК Українишкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Диспозиція наведеної норми у взаємозв'язку зі ст. 60 ЦПК Українипокладає на позивача обов'язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір. Відсутність вини у заподіянні шкоди згідно ч. 2 ст. 1166 ЦК України має доводити відповідач (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-183цс14 від 03 грудня 2014 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається в судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Судами встановлено, що 29 січня 2014 року по автодорозі Київ-Чернігів у напрямку від міста Києва до міста Чернігова сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля ВАЗ-217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля BMV X6 реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3, яким 18 листопада 2013 року з ПрАТ «СК «КВІГ» було укладено комплексний договір добровільного страхування транспортного засобу, водія та пасажирів від нещасних випадків.

Відповідно до калькуляції № АК 28 від 12 лютого 2014 року вартість ремонту автомобіля BMV X6реєстраційний номер НОМЕР_3 становить 258 498 грн 13 коп.

На виконання вимог договору страхування ПрАТ «СК «КВІГ» виплатило страхувальнику ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 258 498 грн 13 коп. та звернулося із вимогою про стягнення вказаної суми відшкодування до ПрАТ «УПСК» як страховика ОСОБА_2, яке в свою чергу сплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн (ліміт відповідальності).

Звертаючись до суду з даним позовом ПрАТ «СК «КВІГ» просило стягнути з відповідача, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, суму невідшкодованої страхової виплати в розмірі 208 498 грн 13 коп.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Згідно висновку автотехнічної експертизи від 20 травня 2015 року, причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди є маневр автомобіля під керуванням водія ОСОБА_3, дії якого не відповідають вимогам п. п. 2.3. б), 12.1, 12.4, 10.1 ПДР.

Однак зазначені положення законодавчих актів та обставини справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 315 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, не встановив фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди та з чиєї вини сталася така пригода, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з обсягом відповідальності її учасників та порядком відшкодування завданої шкоди, з урахуванням наявних страхових полісів, а відтак дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко