Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1549/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Дьомич Л. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Дуковського О.Л.; Карпенка О.Л.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон Вікторія Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон Вікторія Олександрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража, укладеного 28 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Малогон В.О.

В обґрунтування вимог зазначила, що з 21 травня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда 25 вересня 2009 року.

Під час спільного проживання у 2006 році подружжям набуто гараж, який знаходить по АДРЕСА_1.

28 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу належного колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності гаражу, згоду на продаж якого вона, як співвласником не надавала. Про існування правочину дізналася в січні 2015 року, після порушення відповідачем справи про поділ майна.

Продавець за договором не був наділений повноваженнями розпорядження спірним майном. Заява про надання згоди на продаж подана особою, яка не є співвласником спірної нерухомості.

Посилаючись на ст. ст. 60, 63, 65 СК України просила визнати оспорюваний правочин недійсним, оскільки гараж є спільною сумісною власністю подружжя, згоду на відчуження якого вона як співвласник не виказувала.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, не враховано, що гараж, який є предметом договору купівлі-продажу є спільною сумісною власністю бувшого подружжя, оскільки побудований ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2006 році за спільні кошти, в період перебування в шлюбі. Технічний паспорт на вказаний об'єкт нерухомого майна виданий ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане БТ1» 01.09.2006 р. Згоду на продаж позивач, як співвласник не надала, право власності на спільний об'єкт в органах реєстраційної служби зареєстровано без відома та згоди позивача.

В судове засідання апеляційного суду третя особа не з'явилась про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.214).

Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що у ОСОБА_2 відсутні правові підстави для оскарження договору купівлі-продажу, оскільки вона не була стороною правочину.

Такий висновок є неправильним і не стосується підстав звернення до суду, які складалися з виникнення спільної сумісної власності подружжя і відсутності згоди на розпорядження майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1988 року по 25 вересня 2009 рік (а.с. 5).

20 вересня 2005 року Кіровоградською міською радою, за договором оренди, ОСОБА_3 на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 09 липня 2004 року № 1119 надано в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення будівництва, по АДРЕСА_1 (а.с.52-54).

Згідно висновку ОКП КООБТІ № 4-1559 від 31 серпня 2006 року ОСОБА_3 самовільно побудував гараж «А» (4,45м х6,73м), погріб «а» (2,70 м.х 2,33 м.) на земельній ділянці, виділеній йому для розміщення гаражного будівництва, за договором оренди землі від 20 вересня 2005 року (а.с.66).

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області 15 жовтня 2015 року, будівництво індивідуального гаража в АДРЕСА_1 закінчено в 2013 році (а.с.55-56).

На підставі планувальних матеріалів управління (декларація про готовність об'єкта до експлуатації), гаражу присвоєно адресу АДРЕСА_1, 3-є, м. Кіровоград (а.с.51).

05 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на спірний гараж загальною площею 24,7 кв.м, (а.с.43).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 05 листопада 2013 року ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, номер НОМЕР_2, зареєстрував право власності на гараж по АДРЕСА_2, на земельній ділянці площею 0,003 га , з цільовим призначенням: землі житлової та громадської забудови.(а.с.39).

28 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. та зареєстрований в реєстрі за №1441. За умовами якого продавець передав у власність покупцю гараж АДРЕСА_2.

Згідно п. 1.2 документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану нерухомість є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 05 листопада 2013 року (а.с.6-8).

До нотаріального посвідчення вищевказаного договору купівлі-продажу дружиною відповідача ОСОБА_7 подано до нотаріальної контори заяву про згоду на розпорядження майном, який є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набутий в період зареєстрованого у 2009 році шлюбу (а.с.42).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Вимоги ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Позивач в зверненні наполягала, що спірний гараж нею і бувшим чоловіком, відповідачем у справі ОСОБА_3, у 2006 році набутий під час спільного проживання, перебування у шлюбі. Згоду на відчуження майна вона не надавала і волевиявлення такого не мала.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

За положеннями ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

За положеннями ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 57 ЦПК).

За ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Зміст позовної заяви з урахуванням, норм матеріального права, на які посилається позивач, а також наданих стороною пояснень в суді свідчать про те, що договір купівлі-продажу ОСОБА_2 просить визнати недійсним з підстав того, що предмет даного правочину в розумінні ч.1 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, ОСОБА_2 не доведено належними та беззаперечними доказами, що гараж на час припинення спільного проживання подружжя був в стані будівельної готовності, придатний до використання, а відтак є об'єктом спільної сумісної власності та позивачу належить одна друга його частини, згоду на відчуження якої вона не надавала.

Момент виникнення права власності на майно визначається законом. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з: моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації, державній реєстрації.

Матеріалами справи підтверджено, що 05 листопада 2013 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на гараж, що розташований по АДРЕСА_2, в цей час він перебував у зареєстрованому шлюбі з 2009 року ОСОБА_7 (а.с.39)

Доказів того, що гараж повністю побудований під час подружніх відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільні кошти або спільною працею і мав стан завершеного будівництва до розірвання шлюбу, матеріали справи не містять. Відповідач вказав, що дані технічного паспорту не відображають готовність об'єкта, переважний обсяг будівництва відбулось після розірвання шлюбу з позивачем, а саме зводилась стіна та облаштовувався дах до стану, який відповідно до нормативних актів становить готовність об'єкта до експлуатації. Вказане доводиться і різницею плоші спірного обєкта вказаних в технічному паспорті та в свідоцтві про право власності.

Згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованого Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області 15 жовтня 2013 року, початок будівництва індивідуального гаражу по АДРЕСА_1 розпочато у вересні 2013 року та закінчено у жовтні 2013 року.

Після закінчення будівництва ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на вищевказаний об'єкт нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За ч. 2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Єдиним доказом, на обґрунтування своїх вимог, сторона позивача вказала технічний паспорт від 01 вересня 2006 року. Даний документ в розумінні положень ст.ст. 57,60 ЦПК не є доказом того, що спірний об'єкт був повністю побудований і мав стан готовності, оскільки не містить планувальні дані (загальна площа, висота, об'єм тощо) та не підтверджує придатність до використання.

Тому предмет продажу за оспорюваним правочином, в розумінні вищевказаних норм права, не становив спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3, шлюб між якими розірвано у 2009 році, тобто за декілька років до стану готовності об'єкта. Станом на 2006 рік, який в позові вказано як час набуття у спільну власність гаражу, це майно з письмових матеріалів значиться як самочинне будівництво. Нерухоме майно, самочинно збудоване (реконструйоване, переплановане), не є об'єктом права власності. Тобто, здійснення самочинного будівництва відповідно до статті 376 ЦК України не породжує права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Вимог щодо стягнення компенсації за будівельні матеріали, позивачем в даному провадженні не вирішується.

ОСОБА_3 на підставі ст. 317 ЦК України, не порушуючи інтереси позивача, реалізував свої права власника та розпорядився гаражем на власний розсуд, за відсутності згоди бувшої дружини.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання договору купівлі продажу від 28 листопада 2013 року недійсним, оскільки ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами право спільної сумісної власності на гараж. Відтак спірний правочин не порушує її права та інтереси, всупереч помилкового висновку суду першої інстанції, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу гаражу, власником його не була, а відтак право оспорювання не набула.

Тому, рішення районного суду, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України через невідповідність висновків обставинам справи підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, ст. 307, ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2016 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон Вікторія Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: