Справа № 372/2094/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 листопада 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - садове товариство «Енергетик», про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, в якій посилається на те, що згідно рішення сільради та державного акту вона є власником земельної ділянки, в 2016 році вона звернулась до Управління Держгеокадастру з приводу реєстрації права власності, однак їй було відмовлено, тому лише в 2016 році їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 всупереч закону досі має правовстановлюючий документ на цю ж саме земельну ділянку. Просила суд визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ площею 0,060 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2 виданий 20 вересня 1995 року на ім'я ОСОБА_2, скасувати запис в Поземельній книзі земельної ділянки площею 0,060 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для ведення садівництва, зареєстрованим на ім'я ОСОБА_2.

В судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала повністю.

Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлений, заяв, клопотань чи заперечень суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів за відсутності сторін та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 є членом СТ «Енергетик» та власником земельної ділянки загальною площею 0,060 га, яка розташована на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області (СТ «Енергетик», ділянка НОМЕР_3), з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується рішенням Старобезрадичівської сільської ради, архівним витягом, заявою попереднього власника ОСОБА_3, державним актом, технічною документацією, актом прийомки-передачі межових знаків, довідкою СТ «Енергетик», листами та іншими матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2 не є членом СТ «Енергетик», але є власником земельної ділянки загальною площею 0,060 га, яка розташована на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що підтверджується рішенням, державним актом, технічним звітом, відомостями про земельну ділянку, довідкою СТ «Енергетик», листами та іншими матеріалами справи.

04 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру відносно належної їй вказаної вище земельної ділянки, що підтверджується заявою.

04 січня 2016 року рішенням №РВ-016 позивачеві ОСОБА_1 було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, при цьому рішення вмотивано накладенням її земельної ділянки із належної відповідачеві земельною ділянкою із кадастровим номером НОМЕР_1, що підтверджується копією рішення.

Факт повного накладення належних сторонами земельних ділянок підтверджується державними актами, рішеннями, листами, технічною документацією, схемами розташування та іншими матеріалами справи.

Так, згідно правовстановлюючого документа на землю належна позивачеві земельна ділянка площею 0,060 га., знаходиться на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва; зовнішні межи земельної ділянки складають від А до Б - 30,03 метра, від Б до В - 19,99 метрів, від В до Г - 30,05 метрів, від Г до А - 20,01 метра, сусідніми землекористувачами є від А до Б - ОСОБА_4, від Б до В - землі загального користування СТ «Енергетик», від В до Г - ОСОБА_5, від Г до А - ОСОБА_6

Згідно оспорюваного державного акту належна відповідачеві земельна ділянка площею 0,060 га., знаходиться на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва; зовнішні межи земельної ділянки складають від А до Б - 30,02 метра, від Б до В - 20 метрів, від В до Г - 30,05 метрів, від Г до А - 20 метра, сусідніми землекористувачами є від А до Б - ОСОБА_7, від Б до В - землі загального користування СТ «Енергетик», від В до Г - ОСОБА_8, від Г до А - ОСОБА_6

При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до редакції ст.125 ЗК України, на час придбання мною земельної ділянки, було встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст.126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття позивачем права власності на земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, ніким не оспорюється, тому при вирішенні спору суд виходить із того, що позивач є належним власником спірної земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

Доказів вчинення позивачем як власником будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось.

Право власності відповідача на противагу аналогічному праву позивача є оспорюваним в межах цієї справи, тому суд зобов'язаний надати правову оцінку обставинам набуття відповідачем цього права, існування якого порушує права позивача на цю ж саме ділянку.

Пунктом 34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлена виключна компетенція міської ради вирішення питань відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК).

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно наявних у справі листів і довідок Старобезрадичівської сільської ради та СТ «Енергетик», відповідач ОСОБА_2 не був і не є членом садового товариства «Енергетик», хоч спірна земельна ділянка знаходиться в межах цього садового товариства, а рішення про виділення йому ділянки відсутні, що вказує на недоведеність обставин правомірного набуття ним права власності на спірну ділянку.

Якщо приймати до уваги незавірену ксерокопію рішення та відомості у у державному акті, надаючи земельну ділянку у власність ОСОБА_2 20.07.1995 року Старобезрадичівська сільська рада Обухівського району Київської області Київської області в порушення вимог ЗК України та Порядку ведення Державного земельного кадастру даних щодо вільності земельної ділянки, що передається відповідачеві не перевірила та надала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, що призвело до накладення земельних ділянок.

Виходячи з видача оспорюваного державного акту на ім'я відповідача, внесення відповідних записів у поземельну книгу здійснено без урахування зазначених вище вимог чинного на той час законодавства, отже незаконно і вказує на порушення права власності позивача на земельну ділянку.

Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Враховуючи викладене, суд зобов'язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частина перша статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно статей 4,10,203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведене свідчить, що відповідач ОСОБА_2 незаконно набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконних дій представників органу місцевого самоврядування, при цьому позивач ОСОБА_1 правомірно набула у встановленому законом порядку право власності на спірну земельну ділянку, будь-яких неправомірних дій при цьому не вчиняла, їй було видано правовстановлюючий документ на землю, наявність права власності іншої особи на цю ж земельну ділянку перешкоджає їй реалізовувати своє право власності на вже існуюче майно, який вона відкрито володіє і користується протягом тривалого часу, обробляє ділянку, сплачує необхідні платежі як власник і член садового товариства, тому її порушене право власності підлягає судовому захисту.

Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи те, що при видачі оспорюваного державного акту, внесенні запису у поземельну книгу було порушено чинне законодавства, що призвело до порушеня передбачених законом прав та законних інтересів позивача як власника земельної ділянки, суд вважає звернення позивача обгрунтованим, оскільки встановлено достатні підстави для судового захисту порушених права позивача.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, відповідач будь-яких заперечень проти позову не подавав, доводи позову і наявні у справі докази не спростував, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57- 60, 88, 209, 212-214, 226 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 78, 81, 106, 116, 118, 125, 126, 152, 153, 155 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 317, 319, 321, 373, 386, 387, 391 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ площею 0,060 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, який був зареєстрований в Книзі записів актів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2, виданий 20 вересня 1995 року на ім'я ОСОБА_2.

Скасувати запис в Поземельній книзі щодо земельної ділянки площею 0,060 га, за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, зареєстрованої на ім'я ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя М.В.Кравченко