У х в а л а

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1, укладений 30 травня 2007 року між нею та ОСОБА_3, та посвідчений державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Парусовою Г.М. за реєстровим № 1-629;

- застосувати наслідки такої недійсності, зобов'язавши ОСОБА_3 повернути їй вказаний житловий будинок.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилалася на те, що вона є одинокою жінкою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), ніколи одруженою не була, власних дітей не має.

Вказувала, що у 2007 році до неї звернувся її племінник ОСОБА_3, який постійно проживає у АДРЕСА_2, та запропонував укласти з ним договір довічного утримання, пообіцявши довічно її доглядати, забезпечувати продуктами харчування, давати гроші на придбання ліків, оплачувати обов'язкові платежі за комунальні послуги, піклуватися про стан її здоров'я, а взамін вона повинна була передати йому у власність належний їй вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами.

Ураховуючи вік та стан її здоров'я вона погодилася й 30 травня 2007 року в Тернопільській районній державній нотаріальній конторі в присутності ОСОБА_3 підписала, на її думку, договір довічного утримання з ним, а всі підписані нею нотаріально завірені документи забрав відповідач.

Позивачка вказувала, що деякий час ОСОБА_3 виконував взяті зобов'язання згідно їх домовленості стосовно неї, однак в подальшому змінив своє ставлення, перестав надавати її будь-яку допомогу та оплачувати за комунальні послуги за будинок.

У травні 2015 року вона дізналася, що ОСОБА_3 є власником будинку згідно договору дарування від 30 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Парусовою Г.М. за реєстровим № 1-629, а 28 травня 2015 року нею за допомогою адвоката отримано дублікат вказаного договору в нотаріальній конторі.

Посилаючись на те, що наміру укладати договір дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, в неї ніколи не було, а укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, ОСОБА_5 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, укладений 30 травня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-629.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_5 внаслідок похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договорі не був би укладений.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що на момент укладання оспорюваного договору позивачка не мала волевиявлення до укладання саме договору довічного утримання, а причиною спору про визнання спірного правочину недійсним є не помилка позивача щодо природи його укладення, а виниклий у 2014-2015 роках сімейний спір щодо будинку, подарованого відповідачу.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 травня 2007 року між дарувальником ОСОБА_5 та обдаровуваним ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, згідно з яким позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а. с. 52).

Листом від 07 травня 2015 року № 98 Тернопільське районне бюро технічної інвентаризації повідомило, що 03 серпня 2007 року в бюро була проведена реєстрація права власності на спірне будинковолодіння за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Тернопільською райдержнотконторою 30 травня 2007 року за реєстровим № 1-629 та видавався витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно 03 серпня 2007 року за № 15461428, записано в реєстрову книгу № 6 за реєстровим № 809 (а. с. 8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 посилалася на відсутність у неї наміру укладати саме договір дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, а тому цей договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які вказали, що зі слів позивачки знають про укладення нею саме договору довічного утримання, а також виходив з того, що позивачка постійно проживала і проживає у спірному будинку, там зареєстрована, сплачує комунальні послуги та відкрито користується ним як власник, відповідач після укладення оспорюваного договору у вказаний будинок не вселявся, жодних дій щодо володіння користування та розпорядження ним не вчиняв, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактичного переходу права власності на спірне майно до відповідача, що свідчить про відсутність згоди у сторін щодо усіх істотних умов договору.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, при дослідженні доказів у справі, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, вдався до їх переоцінки, дійшовши помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_5, подану ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 рокускасувати, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович