Справа № 465/2681/11 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/157/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Симець В.І.

та з участю представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 А.В. на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ в натурі житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб П»ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просила здійснити реальний поділ житлового будинку по вул. Перемиська, 13 в м. Львові, шляхом виділення їй у особисту приватну власність підвального приміщення позначеного в поверховому плані II 2 площею 12,5 кв.м., кухні, що знаходиться на першому поверсі будинку позначеної в поверховому плані 1-4 площею 14,2 кв.м., житлової кімнати, що знаходиться на першому поверсі будинку позначеної в поверховому плані 2-2 площею 19,2 кв.м., туалету, що знаходиться на першому поверсі будинку позначений в поверховому плані 1-2 площею 1,6 кв.м., ванну, що знаходиться на першому поверсі будинку позначеної в поверховому плані 2-6 площею 4,6 кв.м., житлової кімнати, що знаходиться на другому поверсі будинку позначеної в поверховому плані 1-7, сходову клітку позначену в поверховому плані 1-1, 1-5 залишити у спільному користуванні сторін. Всі інші житлові і нежитлові приміщення в житловому будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Перемиська, 13 просила виділити ОСОБА_5 Також просила визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою: м. Львів, вул. Перемиська, 13 між нею та відповідачкою - ОСОБА_5

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 покликалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999р. № 2-4175 оформленого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори та реєстраційного посвідчення від 07.02.2000р. оформленого ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 4683 вона набула право власності на 2/5 частин житлового будинку по вул. Перемиській, 13 у м. Львові, відтак є співвласником даного житлового будинку без визначення конкретного складу частки. Приводом звернення до суду визначає відмову ОСОБА_5 від укладення договору про поділ спірного будинку згідно із запропонованим нею варіантом поділу, наголошує, що бездіяльність відповідача порушує її право власності. Правовою підставою своїх вимог визначає приписи ст.ст. 317, 319, ч. 1 356, ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України.

ОСОБА_5 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, Пятої Львівської державної нотаріальної контори, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, який в процесі розгляду справи уточнила та просила визнати недійсним, з часу оформлення, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999р. № 2-4175 оформлене державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори щодо набуття ОСОБА_2 права власності на 2/5 частин житлового будинку по вул. Перемиська, 13 у м. Львові і реєстраційне посвідчення від 07.02.2000р. оформлене ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 4683 про реєстрацію за ОСОБА_2 на праві особистої власності 2/5 частин житлового будинку по вул. Перемиській, 13 у м. Львові, а також визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, що становить 3/5 частин будинку і до складу якої входять: підвальні приміщення під інд. I площею 7, 2 кв.м., під інд. III площею 10,7 кв.м., під інд. IV площею 13,2 кв.м., приміщення першого поверху під інд. 1-1 площею 8,9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-2 площею 1,6 кв.м.(коридор), під інд. 1-3 площею 1,0 кв.м.(вбиральня), під інд. 1-4 площею 14,2 кв.м.(кухня), приміщення другого поверху під інд. 1-5 площею 8,9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-6 площею 5,7 кв.м.(коридор), під інд. 1-7 площею 15,0 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-8 площею 19,7 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-9 площею 13,9 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-10 площею 1,0 кв.м.(вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв.м.(ванна).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 покликалася на те, що спірний будинок по вул. Толбухіна (на даний час Перемиська), 13 у м. Львова з моменту завершення будівництва був поділений на дві квартири, власником обох квартир, отже і будинку в цілому, був ОСОБА_10, який згодом відчужив частину будинку ОСОБА_11 відповідно до договору купівлі-продажу від 01.12.1964р. Умовами згаданого договору передбачалося, що ОСОБА_11 купив частину спірного будинку, яка складається з конкретних приміщень, що знаходилися на першому поверсі будинку, а саме: дві житлові кімнати під літ. 1-4, площею 19, 2 м.кв. і під літ. 1-5. площею 13, 5 м.кв., кладову під літ. 1-7, площею 4,6 м.кв., приміщення коридору під літ. 1-2 до цегляної перегородки, що згідно з даним договором мала бути встановлена покупцем для ізоляції придбаних приміщень, а також підвал під літ. ІІ, площею 12,5 м.кв. (нумерація придбаних ОСОБА_11 приміщень вказана у договорі згідно з поверховим планом на будинок від 10.07.1959р.). Також покликалася на те, що в укладеному договорі сторони умовно визначили, що вказані приміщення становлять 2/5 частин спірного будинку, а фактично придбана ОСОБА_11 частина будинку (квартира) була відокремлена від іншої частини будинку цегляною перегородкою в коридорі піл літ. 1-2, обладнана окремим входом, що відображено на поверхових планах від 18.10.1983 - 04.04.1986 років і технічному паспорті на будинок від 13.05.1988, таким чином житловий будинок був реально поділений між співвласниками на дві окремі частини (квартири), з яких квартира № 1 належала ОСОБА_10, а квартира № 1«а»(2) - ОСОБА_11 Згодом, після смерті ОСОБА_11, придбані ним приміщення(квартира) у спірного будинку була успадкована ОСОБА_2

Також ОСОБА_5 покликалася на те, що 01.08.1968р. ОСОБА_10 продав належну йому частину житлового будинку (квартиру), яку він умовно визначив як 3/5 від цілого будинку, ОСОБА_12. Оскільки в договорі купівлі-продажу від 01.08.1968 не визначено конкретних приміщень, які придбавались ОСОБА_12, він набув у власність ту частину спірного будинку, яка залишилась після продажу окремих приміщень ОСОБА_11 Згодом - 08.12.1972р. ОСОБА_12 подарував вказану частину будинку ОСОБА_13, яка, своєю чергою, 15.06.1988р. подарувала цю частину будинку їй, ОСОБА_5 В подальшому нумерація приміщень в спірному будинку була неодноразово змінена і на даний час належні ОСОБА_2 приміщення позначені в технічному паспорті на будинок від 22.02.2013 під літ. 2-1, площею 19, 2 м.кв., 2-2, площею 13, 5 м.кв., 2-3, площею 4,6 м.кв., 2-4, площею 1.0 м.кв. та 2-5, площею 2, 5 м.кв., нумерація підвального приміщення залишилася незмінною, а приміщення, які просить виділити собі в судовому порядку ОСОБА_2 фактично належать ОСОБА_5 ( входять до складу квартири № 1).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.06.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю, а позов ОСОБА_5 задоволено відповідно до уточнених позовних вимог визнано недійсним з часу оформлення, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999р. № 2-4175 оформлене державним нотаріусом П»ятої Львівської державної нотаріальної контори щодо набуття ОСОБА_2 права власності на 2/5 частини житлового будинку по вул. Перемиська, 13 у м. Львові і реєстраційне посвідчення від 07.02.2000 року оформлене ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 6683 про реєстрацію за ОСОБА_2 на праві власності 2/5 частин житлового будинку по вул. Перемиській, 123 у м. Львові, а також визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1, до складу якої входять: підвальні приміщення під інд. І площею 7,2 кв.м, під інд.ІІІ площею 10,7 кв.м., під інд. ІУ площею 13,2 кв.м., приміщення першого поверху під інд. 1-1 площею 8,9 кв.м. (сходова клітка), під інд. 1-2 площею 1,6 кв.м. (коридор), під інд. 1-3 площею 1,0 кв.м. (вбиральня), під інд. 1-4 площею 14,2 кв.м. (кухня), приміщення другого поверху під інд. 1-5 площею 8,9 кв.м. (сходова клітка), під інд. 1-6 площею 5,7 кв.м. (коридор), під інд. 1-7 площею 15,0 кв.м. (житлова кімната), під інд. 1-8 площею 19,7 кв.м. (житлова кімната), під інд. 1-9 площею 13,9 кв.м. (житлова кімната), під інд. 1-10 площею 1,0 кв.м. (вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв.м. (ванна).

Додатковим рішенням цього ж суду від 19.06.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати, а саме: витрати на оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи та будівельно-технічного дослідження в сумі 7 998,00 грн., оплату судового збору в сумі 189,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2 600,00 грн., а всього 10 787,00 грн.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ОСОБА_2 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції знехтував висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких було скасоване рішення у даній справі, та ухвалив по суті таке ж рішення, яке було скасовано. Зазначає, що спірний будинок був прийнятий в експлуатацію та зареєстрований в цілому за ОСОБА_10, таким чином у ОСОБА_10 не виникало речових прав на будь-які квартири в будинку по вул. Толбухіна, 13 у м. Львові. Зазначення у вказаному договорі купівлі-продажу приміщень, що переходять у постійне користування ОСОБА_11 не свідчить про те, що предметом цього договору є квартира. ОСОБА_5 є власником частки у розмірі 2/5 частин спірного будинку на підставі договору дарування від 15.06.1988 року. Районний суд задовольняючи зустрічний позов виходив з того, що квартирний поділ у будинку по вул. Перемиській, 13 у м. Львові підтверджує рішення Радянського суду м. Львова від 09.02.1990 року. Проте, таке рішення не має преюдиційного значення у даній справі, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не брали участі у цій справі. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2013 року, яка набрала законної сили, встановлено, що сторонам будинок по вул. Перемиській, 13 у м. Львові належить на праві спільної часткової власності. Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції фактично зменшив частку ОСОБА_2 з 2/3 частин до 1/3 частини будинку, що не відповідає положенням ст. 346 ЦК України. Задовольняючи позов ОСОБА_5 в частині визнання незаконним свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що ОСОБА_2 під час оформлення свідоцтва про право на спадщину не повідомила нотаріуса про іншого співвласника даного майна ОСОБА_14, районний суд не звернув увагу на принцип диспозитивності цивільного процесу. ОСОБА_14 не зверталася до суду з позовом про захист свого права власності і не уповноважувала ОСОБА_5 діяти від її імені. Жодної власності,що належить ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 не набула.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 10, 59, 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що будинок по вул. Перемиській, 13 (колишня вул. Толбухіна, 13) у м.Львові належав на праві власності ОСОБА_15

За договором купівлі-продажу від 01.12.1964 року ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_11 купив 2/5 ідеальних частини спірного житлового будинку. У п. 2 договору вказано, що у постійне користування ОСОБА_11 переходять конкретні приміщення: «дві житлові кімнати, кладова та коридор до перегородки, яка має бути поставлена покупцем у відповідності з домовленістю, які знаходиться на першому поверсі цього будинку та позначені у поверховому плані під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2, а також приміщення в підвалі позначене у поверховому плані під № ІІ, площею 12,5 кв.м» (т.1 а.с. 21-22).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.05.1968 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок (т.1 а.с.103).

Після смерті ОСОБА_11 придбані ним приміщення успадкувала його дочка ОСОБА_2 Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.11.1999 року, спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 2/5 частин житлового цегляного будинку, позначеного в поверховому плані літерою А-2, разом з відповідної частиною належних до нього господарських будівель та споруд, що знаходяться в м. Львові по вул. Перемиській, 13. Перелік приміщень вказаних у свідоцтві про право на спадщину за законом, які перебували у користуванні ОСОБА_11, співпадає з переліком приміщень вказаних у договорі купівлі - продажу від 01.12.1964 року (т.1 а.с.5).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01.08.1968 року, посвідченого нотаріусом П»ятої львівської нотаріальної контори, ОСОБА_10 продав належні йому 3/5 частини житлового будинку ОСОБА_12

08.12.1972 року ОСОБА_12 подарував вказану частину будинку ОСОБА_13, яка 15.06.1988 року подарувала цю частину будинку ОСОБА_5 (т.1 а.с.53).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому такі частини не перетворюються в об»єкт самостійної власності кожного з них.

Задовольняючи зустрічний позов в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_2, районний суд виходив з наявності у спірному будинку квартирного поділу та належність ОСОБА_5 на праві власності квартири № 1 у вказаному будинку.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Як убачається з матеріалів справи, власник будинку ОСОБА_10 продав спірний будинок в частинах, які становили відповідно 3/5 та 2/5 частини житлового будинку. На даний час 3/5 ідеальної частки будинку належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого П»ятою Львівською державною нотаріальною конторою від 15.06.1988 року; 2/5 ідеальної частки - ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого П»ятою Львівською державною нотаріальною конторою від 29.11.1999 року.

Таким чином, вказаними правовстановлюючими документами визначено ідеальні частки співвласників. Відтак, спірний будинок в натурі поділено не було та право спільної власності на нього не припинялося.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1, до складу якої входять: підвальні приміщення під інд. І площею 7,2 кв.м, під інд.ІІІ площею 10,7 кв.м., під інд. ІУ площею 13,2 кв.м., приміщення першого поверху під інд. 1-1 площею 8,9 кв.м. (сходова клітка), під інд. 1-2 площею 1,6 кв.м. (коридор), під інд. 1-3 площею 1,0 кв.м. (вбиральня), під вінд. 1-4 площею 14,2 кв.м. (кухня), приміщення другого поверху під інд. 1-5 площею 8,9 кв.м. (сходова клітка), під інд. 1-6 площею 5,7 кв.м. (коридор), під інд. 1-7 площею 15,0 кв.м. (житлова кімната), під інд. 1-8 площею 19,7 кв.м. (житлова кімната), під інд. 1-9 площею 13,9 кв.м. (житлова кімната), під інд. 1-10 площею 1,0 кв.м. (вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв.м. (ванна), слід скасувати, ухвалити у цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у позові.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 в частині визнання недійсним з часу оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999 № 2-4175 оформлене державним нотаріусом П»ятої Львівської державної нотаріальної контори щодо набуття ОСОБА_2 права власності на 2/5 частин житлового будинку по вул. Перемиська, 13 у м. Львові і реєстраційного посвідчення від 07.02.2000 року оформленого ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 6683 про реєстрацію за ОСОБА_2 на праві власності 2/5 частин житлового будинку по вул. Перемиській, 13 у м. Львові, районний суд виходив з порушення права власності ОСОБА_16 (ОСОБА_14), оскільки до складу спадкового майна було включено майно, що належить останній. Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки ОСОБА_14 не зверталася до суду з позовом про захист свого права власності і не уповноважувала ОСОБА_5 діяти від її імені. Не може бути підставою для визнання недійсним вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину і зміна в подальшому нумерації приміщень на поверховому плані. Враховуючи наведене, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просила здійснити реальний поділ житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Перемиська, 13 та виділити їй в особисту приватну власність підвальне приміщення, позначене в поверховому плані ІІ, площею 12,5 кв.м; кухню, що знаходиться на першому поверсі будинку, позначену в поверховому плані 1-4, площею 14,2 кв.м, житлову кімнату, що знаходиться на першому поверсі будинку, позначену в поверховому плані 2-2, площею 19,2 кв.м, туалет, що знаходиться на першому поверсі будинку, позначений в поверховому плані 1-2, площею 1,6 кв.м, ванну, що знаходиться на першому поверсі будинку, позначену в поверховому плані 2-6, площею 4,6 кв.м, житлову кімнату, що знаходиться на другому поверсі будинку, позначену в поверховому плані 1-7; сходову клітку, позначену на поверховому плані 1-1, 1-5 залишити у спільному користуванні (т.1 а.с.3-4).

Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з»ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1338/1339 від 07.08.2012 року, проведеної на підставі ухвали суду, Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз враховуючи конструктивну схему будинку запропоновано один технічно можливий варіант поділу будинку по вул. Перемиській, 13 у м. Львові відповідно до часток співвласників (т.1 а.с.124-136). Такий варіант не передбачає можливість виділення позивачу приміщення відповідно до позовних вимог.

Згідно з роз»ясненнями, викладеними у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок № 7 від 04.10.1991 року у тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він провадиться за наявності дозволу виконкому місцевої ради (ст. 152 ЖК).

Як убачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи, при запропонованому варіанті поділу будинку необхідно провести прибудову веранди, на що необхідно отримати дозвіл міської ради. Такий дозвіл у матеріалах справи відсутній.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові ОСОБА_2 про реальний поділ спірного будинку .

Судом також установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 868 від 25.07.1956 року ОСОБА_10 була надана в безстрокове користування земельна ділянка по вул. Толбухіна в м. Львові площею 600 кв.м для обслуговування житлового будинку. Після відчуження частини будинку на користь ОСОБА_11 порядок користування земельною ділянкою між співвласниками було визначено ухвалою народного суду Залізничного району м. Львова від 20.05.1968 року у справі № 2-915/1968 (т.1 а.с.103).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою по вул. Перемиській, 13 у м. Львові, районний суд прийшов до правильного висновку про те, що після переходу права власності на частини житлового будинку до інших власників, до них також перейшло право користування цією земельною ділянкою на умовах визначених ухвалою суду від 20.05.1968 року. За наявності такого судового рішення суд не вправі визначати порядок користування спірною земельною ділянкою.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ в натурі житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб П»ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: