Справа № 752/7929/16-ц
Провадження № 2/752/3878/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.08.2016 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.

за участю секретарів - Безверхої Н.В.

Савченко Д.Г.

за участю позивача - ОСОБА_2

за участю представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування шкоди, суд -

Встановив

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, збільшивши обсяг позовних вимог в ході судового розгляду, просила відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Олександрівка, Олександрівського району, Кіровоградської області України, та до травня 2014 р., була зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 України. До вимушеного залишення окупованої території Луганської області займала посаду першого заступника голови Луганської обласної державної адміністрації, тимчасово виконувала обов'язки голови Луганської обласної державної адміністрації, була членом Національної спілки журналістів України, головою Луганської обласної організації політичної партії "Батьківщина".

Згідно договору міни від 28.07.1995 р. та копії технічного паспорту на квартиру ОСОБА_2 належить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 України.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2016 р. у цивільній справі № 752/3650/16-ц, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт того, що вимушене переселення ОСОБА_2 в травні 2014 р. з території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України.

З даного рішення також вбачається, що результатом збройної агресії Російської Федерації для ОСОБА_2 стала втрата права розпоряджатись та користуватись належним їй житлом, можливості проживати у рідному місті та реалізуватися у справі, якій вона присвятила багато років. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією з нею, під впливом російської пропаганди, припинили спілкування деякі знайомі та друзі, порушено її налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на її моральному та фізичному стані. Внаслідок саме проявів збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено низку її конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України.

Позивач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна їй було завдано істотної шкоди, в зв'язку з чим просить стягнути з держави Російська Федерація на її користь в якості відшкодування збитків (упущеної вигоди) 114750 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову до суду складає 4625 Євро та 1 427 000 грн. моральної шкоди, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 50 000 Євро.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи про що свідчить зворотне повідомлення № 01901 001974 1 від 01.08.2016 року.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає часткову задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Олександрівка, Олександрівського району, Кіровоградської області України та зареєстрована у АДРЕСА_1 України, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_1.

До травня 2014 р. ОСОБА_2 займала посаду першого заступника голови Луганської обласної державної адміністрації, була членом Національної спілки журналістів України, головою Луганської обласної організації політичної партії ВО "Батьківщина", що підтверджується посвідченням члена Національної спілки журналістів України, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, постановами Президії Політичної ради партії ВО "Батьківщина" від 26.08.2010 р. № 06-08-066, від 20.09.2014 р. № 06-08-088. та від 29.02.2012 р. № 06-09-133.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 09.07.1988 р. між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 Олександрівським районним відділом ЗАГС Кіровоградської області було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу від 09.07.1988 р. серії НОМЕР_2. Даний шлюб на момент розгляду справи не є розірваним, та не визнавався в судовому порядку недійсним.

Статтею 22 КЗпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 07.02.2014 р. №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В період шлюбу на підставі договору міни від 28.07.1995 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідченого ОСОБА_7, державним нотаріусом Першої Краснолуцької державної нотаріальної контори, у власність подружжя ОСОБА_4 була набута трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 69,10 кв.м., в якій подружжя зареєструвалось. Дана квартира подружжям не була предметом поділу та на момент розгляду справи відноситься до спільної сумісної власності подружжя без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2016 р. у цивільній справі № 752/3650/16-ц, яке набрало законної сили, безпосередньо встановлено факт того, що вимушене переселення ОСОБА_2 в травні 2014 р. з території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України.

Також рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2016 р. у вищезазначеній цивільній справі встановлено, що результатом збройної агресії Російської Федерації особисто для ОСОБА_2 стала втрата права розпоряджатись та користуватись належним їй житлом, можливості проживати у рідному місті та реалізуватися у справі, якій вона присвятила багато років.

За правилом ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2016 р. у цивільній справі № 752/3650/16-ц юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб'єктом, внаслідок дій якого ОСОБА_2 завдано шкоди, є Російська Федерація.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Красний Луч, Луганської області.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна позивач ОСОБА_2 та члени її сім'ї фактично позбавлені можливості володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою АДРЕСА_1, що завдає позивачу, як моральної, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири АДРЕСА_1 в оренду, згідно з обґрунтованим доказами розрахунком позивача за період з 11.05.2014 р. по 26.07.2016 р. (807 днів), який не спростований відповідачем, становить 114 750 грн., що на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ складало 4625 Євро.

Що стосується розрахунку компенсації за завдану ОСОБА_2 моральної шкоди то суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Як встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2016 р. у цивільній справі № 752/3650/16-ц, результатом збройної агресії Російської Федерації особисто для ОСОБА_2 стала втрата належного майна і житла, можливість реалізуватися у справі, якій вона присвятила багато років. Після окупації частини Луганської області Російською Федерацією з позивачем під впливом російської пропаганди припинили спілкування деякі знайомі та друзі, порушено її налагоджений звичний спосіб життя, гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилось на її моральному та фізичному стані.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Множинний характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_2 підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2016 р. у цивільній справі №752/3650/16-ц, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено конституційні права ОСОБА_2, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії.

Крім цього, ОСОБА_2 в судовому засіданні показала, що з 03.11.2014 р. тимчасово проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Вказує, що на даний час відчуває себе у безпеці, але вимушена прилаштовуватися до нових умов життя, шукати заробіток аби мати змогу жити у нових реаліях. Скаржилась на те, що не має повноцінного відпочинку, оскільки постійно думає про порушення її законних прав, постійно відчуває розчарування внаслідок тривалого порушення прав, безсилля та безпорадність, що також причиняє її моральну шкоду. Вказане відбивається на настрої ОСОБА_2 Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів.

Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_2, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену ОСОБА_2 моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих ОСОБА_2 моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість користуватись належним їй житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 985 950 грн., який на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Евро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10-11; 28-29; 57-60; 158; 179; 185; 208-209; 212; 214-215; 218 ЦПК України, суд -

Вирішив

Позов ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_2:

- в рахунок відшкодування збитків грошові кошти у розмірі 114 750 грн., що на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 4625 Євро;

- в рахунок відшкодування моральної шкоди 985 950 грн., що на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентно 35 000 Євро.

-судовий збір у розмірі 7250 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя