АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1780/16 Справа № 201/3031/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про повернення банківських вкладів, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за депозитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені депозитні договори №SAMDN3654 від 25 квітня 2012 року; №SAMDN3535 від 22 жовтня 2013 року та №SAMDN3927 від 29 липня 2013 року за умовами яких він перерахував на депозитні рахунки грошові кошти. Посилаючись на те, що відповідач, після закінчення строку вкладів, грошові кошти так і не повернув, ОСОБА_3, зменшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь суми банківських вкладів з урахування відсотків та 3% річних за договором №SAMDN3654 від 25 квітня 2012 року в розмірі 22963,53 дол. США. або 689139,55 грн. за курсом НБУ та за договором №SAMDN3927 від 29 липня 2013 року в розмірі 32967,62 Євро або 2290301,29 грн. за курсом НБУ (а.с. 2-7, 158).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 181-184).

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог (а.с. 124-126).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд посилався на те, що договір банківського вкладу, зобов'язання за яким є предметом даного спору, укладався на території АР Крим, яка була окупована Російською Федерацією, тому до припинення окупації ПАТ КБ «Приватбанк» не може відповідати за даним позовом.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір банківського вкладу № SAMDN3654 від 25 квітня 2012 року, відповідно до умов якого позивач поклав на депозит грошові кошти в розмірі 18537,00 дол. США на 6 місяців (по 25 жовтня 2012 року) під 8% річних (а.с. 15).

Також, між позивачем та відповідачем було укладено договір №SAMDN3927 від 29 липня 2013 року на суму вкладу 29587,00 Євро строком 93 дні (по 29 жовтня 2013 року включно) під 6,5% річних (а.с. 16).

За умовами даних договорів, по закінченню їх строку дії, вони автоматично пролонгуються, у разі якщо вкладник не виявить бажання забрати кошти.

Факт внесення коштів підтверджується відповідними квитанціями, копії яких долучено до матеріалів справи, а оригінали досліджувались у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (а.с. 24).

Крім того, згідно копій довідок Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк »№ 3801473 від 08 травня 2014 року та № 3801473 від 23 червня 2014 року суми коштів за вказаними вкладами становили 21153,04 дол. США та 31789,52 Євро відповідно, що також свідчить про наявність між сторонами правовідносин з приводу банківських вкладів (а.с. 18-20).

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з письмовою заявою щодо повернення грошових коштів за укладеними договорами, проте 09 жовтня 2014 року йому було відмовлено у видачі коштів (а.с. 25-36).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно до положень ч. 1 ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-247цс14 від 28 січня 2015 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

На підтвердження того факту, що сторонами дійсно було укладено договори банківського вкладу (депозиту) позивачем для огляду в судовому засіданні було надано оригінали договорів та квитанцій, ксерокопії яких знаходяться в матеріалах справи. Доказів стосовно спростування зазначених документів відповідачем надано не було.

Зазначені документи, на думку колегії суддів, є належними доказами, в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України.

Також, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам закону та обставинам по справі висновки місцевого суду стосовно того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не може відповідати за договорами банківського вкладу, укладеними на території АР Крим до припинення її окупації, а також з того, що зобов'язання за такими договорами виконує автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Також, з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова).

Відповідно до п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі й ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки кошти вносились у відділенні банку на території Автономної Республіки Крим, яка на даний період часу окупована.

Разом з тим, судом не було звернуто уваги на те, що договори банківського вкладу були укладені між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване на території України, у м. Дніпропетровську (а.с. 91).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, помилковим є посилання на положення Федерального Закону Російської Федерації «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», оскільки договір банківського вкладу, укладений з позивачем у Кримській філії банку на території Автономної Республіки Крим, яка на момент розгляду справи має статус тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно із ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», то згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

Як роз'яснено в абз.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором №SAMDN3654 від 25 квітня 2012 року в розмірі 22 963,53 дол. США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення апеляційним судом (100 дол. США = 2672,3709 грн.) становить 613 670,69 грн.; та за договором №SAMDN3927 від 29 липня 2013 року - 32 967,62 Євро, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення апеляційним судом (100 Євро = 2975,9522 грн.) становить 981 100,61 грн.

Вирішуючи питання судових витрат та враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору, то на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 3654,00 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

При визначенні розміру витрат на правову допомогу, які слід стягнути з відповідача, судова колегія виходить із положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", а також враховує, що адвокат позивача ОСОБА_2 під час розгляду справи готував позовну заяву, заяву про забезпечення доказів, заяву про зменшення позовних вимог, апеляційну скаргу, був присутній у судових засіданнях в суді першої інстанції, які відбулись 12.06.2015, 14.07.2015, 30.09.15, 14.12.2015 (а.с. 2-7, 66, 61, 83-84, 151, 154, 187), а також у суді апеляційної інстанції, а тому вважає, що адвокатом на надання правової допомоги було затрачено не менше ніж 8 годин, в зв'язку з чим позивачу має бути компенсовано 3897,60 грн. (1218,00 * 0,4 * 8).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (м. Дніпропетровськ, вул. Наб. Перемоги, 50, ) на користь ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1) в рахунок повернення коштів за договором № SAMDN3654 від 25 квітня 2012 року 22963,53 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 лютого 2015 року складає - 689139,55 грн. та за договором № SAMDN3654 від 25 квітня 2012 року 32967,62 Євро, що за курсом НБУ станом на 26 лютого 2015 року складає - 2290301,29 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (м. Дніпропетровськ, вул. Наб. Перемоги, 50, ) на користь ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1) витрати на правову допомогу в розмірі 3897,60 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (м. Дніпропетровськ, вул. Наб. Перемоги, 50, ) на користь держави судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: