АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Желепа О.В.

РубанС.М.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції ГТУЮ у м. Києві, про знесення самовільно побудованої прибудови,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про знесення за рахунок відповідача цегляних стін, які самовільно та незаконно збудовані по всьому периметру дерев'яного будинку АДРЕСА_1, які призвели до значного розширення житлової площі будинку та не були офіційно узаконені, тим самим привівши будинок у первісний стан, обґрунтовуючи тим, що 19.03.1976 року позивач разом зі своїм братом ОСОБА_5 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до яких отримали в рівних частках спадкове майно, до складу якого увійшов житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Згідно поверхового плану та експлікації до плану будинку загальна площа будинку становить 60,5 кв.м., при цьому, зазначено, що жилий дім дерев'яний, із дерев'яними перекриттями, дощатими полами та цегляним фундаментом. Технічний паспорт у Київському міському бюро технічної інвентаризації з саме такими характеристиками будинку було отримано позивачем у 1988 році. За взаємною згодою між позивачем та її братом будинок було фактично поділено на дві частини, які відокремлені одна від одної та мають окремі входи: частину «1», загальною площею 33,8 кв.м., якою користувався брат позивача, та частину «2» загальною площею 26,7 кв.м., якою користувалась за життя брата та продовжує на даний час користуватись позивач.

У 2006 році позивач отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку (1/2 від 0,0589 га.), виданий на підставі рішення Київської міської ради від 06 жовтня 2005 року за №143/3607. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 брата позивача ОСОБА_5 спадщину прийняв його син - відповідач ОСОБА_4, який був зареєстрований у будинку померлого. Після смерті ОСОБА_5 дружні сімейні відносини позивача з відповідачем, який їй доводиться рідним племінником, не склалися. З частини земельної ділянки, що прилягає до частини будинку «2», якою володіє та користується позивач, було зроблено окремий вхід на АДРЕСА_2, а з земельної ділянки, що прилягає до частини будинку «1», яким користується відповідач, залишився вихід з будинку на АДРЕСА_1. 14.06.2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі про поділ майна, з урахуванням наявного у справі Технічного звіту про визначення реальних земельних часток для можливості поділу земельної ділянки, що перебуває у спільної часткової власності, розробленого Приватним підприємством «Семерічка» від 28.03.2011 року, було здійснено в натурі поділ нерухомого майна, розташованого у АДРЕСА_1 та визнано: за власником 1/2 частки нерухомого майна ОСОБА_4 право власності: на земельну ділянку площею 294,5 кв.м., що визначена в межах під номером ІІ згідно Варіанту №2 «Плану-розділу земельної ділянки по АДРЕСА_1», який розроблений Приватним підприємством «Смерічка»; на частину будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на вказаній земельній ділянці під номером ІІ (1.1. Кухня-13,6 кв.м., 1.2.Санвузол-3,2 кв.м., 1.3.Житлова-10,7 кв.м., 1.4.Житлова-6,3 кв.м. та самовільно здійснені до цих приміщень прибудови), а за власником 1/2 частки нерухомого майна ОСОБА_2 визнано право власності: на земельну ділянку площею 294,5 кв.м., що визначена в межах під номером І згідно Варіанту №2 «Плану-розділу земельної ділянки по АДРЕСА_1», який розроблений Приватним підприємством «Смерічка»; на частину будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на вказаній земельній ділянці І (І.Тамбур-3,2 кв.м., 2.1.Коридор-3,5 кв.м., 2.2.Житлова-9,6 кв.м., 2.3.Житлова-6,9 кв.м., 2.4.Кухня-3,5 кв.м. та самовільно здійснені до цих приміщень прибудови), на інші господарські будівлі і споруди (погреб, сарай), що знаходяться на вказаній земельній ділянці під номером І. В рішенні зазначено, що в результаті поділу спільного майна між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності на земельну ділянку, будинок, господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 припинено. При визначення реальних земельних часток для можливості поділу земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності, ПП «Смерічка» було складено також План земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку, що міститься в Технічному звіті від 28 березня 2011 року, на якому було відмічене пунктиром контур будинку, яким і є самовільно та незаконно збудовані відповідачем цегляні стіни, які призвели до значного розширення житлової площі дерев'яного будинку та не були офіційно узаконені, тобто, є самовільно побудованими прибудовами. На сторінці 13 Технічного звіту ПП «Смерічка» чітко зазначено, що стіни цегляні, а це ніяк не відповідає інформації, зазначеній у Технічному паспорті, виданому Київським міським БТІ у 1988 році. Коли позивач надала рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14.06.2012 року для здійснення державної реєстрації свого права власності на частину земельної ділянки і будинку до Державної реєстраційної служби (Департаменту реєстрації речових прав на нерухоме майно), то отримала відмову, обґрунтовану тим, що у резолютивній частині рішення суду наявна інформація щодо самовільного здійснення прибудов, а подані позивачем документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав на будинок документам, що їх посвідчують. Обидві частини нерухомого майна, крім того, розташовані під одним дахом, що законодавчо потребує спільної реєстрації самовільно здійснених прибудов та права власності. Намагання та звернення позивача до відповідача з проханням ввести ці прибудови в експлуатацію з метою отримання можливості вільного володіння, користування та розпорядження належним майном не призвели до позитивного результату, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що суд не повністю дослідив обставини справи, чим порушив вимоги ст.. 213 ЦПК України, висновки суду є упередженими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт та її представник в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.03.1976 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 отримали у спадщину в рівних частинах жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Як вбачається з наявних у справі письмових доказів, позивачем було оформлено технічний паспорт на успадкований будинок у Київському міському бюро технічної інвентаризації в 1988 році, відповідно до якого загальна площа будинку становить 60,5 кв.м., жилий дім є дерев'яним, із дерев'яними перекриттями, дощатими полами та цегляним фундаментом.

Також з матеріалів справи вбачається, що у 2006 році позивачем отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1, (1/2 від 0,0589 га.), виданий на підставі рішення Київської міської ради від 06 жовтня 2005 року за № 143/3607, в якому зазначено, що співвласником Ѕ земельної ділянки є ОСОБА_5

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 брата позивача ОСОБА_5 належну брату позивачки частину будинку успадкував його син - відповідач ОСОБА_4

Як зазначили сторони в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_5 їх відносини не склалися, що унеможливило вирішення спірних питань, пов'язаних з державною реєстрацією прав на будинок.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є у спільній частковій власності, яке набрало законної сили, встановлено, що сторонами на час ухвалення рішення вже були самовільно здійснені до приміщень будинку прибудови, і зазначено, що за взаємною згодою сторін ними було обрано один з варіантів плану розподілу, - як будинку із збільшеною загальною та житловою площею відповідних частин житлового будинку, так і земельної ділянки із зазначенням виходів з будинку, які є відокремленими.

В суді апеляційної інстанції сторони підтвердили, що цегляна прибудова до будинку була збудована ще за життя брата позивачки в 2006 році за взаємною згодою співвласників, в тому числі і позивачки.

Право власності, зокрема й на самовільно здійснені сторонами прибудови, визнане вказаним рішенням суду, відповідно, не зареєстроване у встановленому законом порядку ні позивачем, ні відповідачем.

Проведення будівельних робіт із реконструкції житлового будинку без реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт в порушення вимог ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обома сторонами у даній справі встановлений Держархбудінспекцією України.

Як підтверджується наданими сторонами доказами, за результатами проведеної Держархбудінспекцією України перевірки було складено акт, сторонам по справі видані обов'язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогами до обох із сторін усунути порушення в термін до 18.03.2016 року, складені протоколи про адміністративне правопорушення, а згодом притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 - за ч.ч. 5, 7 ст. 96 КУпАП, а ОСОБА_2 - за ч. 5 ст. 96 КУпАП та накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафів.

ОСОБА_4 припис був виконаний, що підтверджується отриманням будівельного паспорту від 27.02.2016 року і повідомленням про початок будівельних робіт від 30.05.2016 року; штраф сплачений, що підтверджується квитанцією №180 від 16.01.2016 року.

Відомості про виконання умов припису позивачем матеріали справи не містять.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведені позовні вимоги.

Відповідно до ст.. 376 ЦК України Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майновважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власностіна нього.

3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

5. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

6. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

7. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядуванняможе постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майноза рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянкидо попереднього стану.

Позивач не надала суду доказів , що до її частини будинку, яку вона отримала у спадщину, на її земельній ділянці була здійснена самочинна прибудова відповідачем поза її волею, навпаки, вона пояснила в суді, що прибудова була здійснена за її згодою.

Судом встановлено, що на час постановлення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.06.2012 року самочинна прибудова до спірного будинку вже була здійснена. Цим рішенням суду були розподілені між співвласниками як земельна ділянка так і будинок, а також і самочинна прибудова. Рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що в 2012 році позивач отримала у власність свою частину земельної ділянки, будинку, прибудови і погодилася з цим. Право спільної власності між сторонами припинено.

Заявляючи в даний час вимоги про знесення самочинної прибудови до відповідача, позивач не довела, що її права були порушені та що її права були порушив саме відповідач.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи за результатами проведеної Держархбудінспекцією України перевірки було складено акт, сторонам по справі видані обов'язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогами до обох із сторін усунути порушення в термін до 18.03.2016 року, складені протоколи про адміністративне правопорушення, а згодом притягнуто до адміністративної відповідальності обох сторін. Тим самим компетентними органами вже було встановлено та визнано вину кожної із сторін у здійсненні самочинної прибудови, в тому числі і вину самої позивачки, а тому вона як власник своєї земельної ділянки і своєї частки будинку повинна самостійно вирішити питання узаконення або знесення самочинної прибудови.

Доказів порушення прав позивача на даний час саме відповідачем суду не надано.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 7 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :