У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3. звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1989 року вона з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 22 жовтня 2004 року було розірвано. При розірванні шлюбу поділ майна між ними не проводився. Після розірвання шлюбу вони фактично не припиняли шлюбних відносин і проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбуу будинку АДРЕСА_1.

Зазначала про те, що за час зареєстрованого шлюбу та перебування у фактичних шлюбних відносинах вони за спільні кошти збудували зазначений вище житловий будинок та автозаправну станцію по АДРЕСА_2, право власності на які було зареєстровано за відповідачем, тому кожному з них має належати по Ѕ частині.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 22 жовтня 2004 року; визнати вказані вище житловий будинок і автозаправну станцію спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 та визнати за кожним право власності на Ѕ частину зазначеного нерухомого майна.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 22 жовтня 2004 року по теперішній час.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частини за кожним право власності на будинок АДРЕСА_1 та автозаправну станцію, яка розташована по АДРЕСА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року заочне рішення районного суду в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на автозаправну станцію та визнання права власності на Ѕ частку цієї станції за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на автозаправну станцію, розташовану по АДРЕСА_2, визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частці даної автозаправної станції за кожним відмовлено.

У частині визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності по Ѕ частці зазначеного будинку за кожним залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що після розірвання шлюбу сторони не припиняли шлюбні відносини, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за цей час ними було придбано спірне нерухоме майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на автозаправну станціюта відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 у цій частині, виходив із того, що відповідач, який є власником спірного нерухомого майна є боржником ОСОБА_5 та наявне обтяження щодо спірного нерухомого майна, а, отже, встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності за позивачкою на частину спірного майна порушує права ОСОБА_5, як кредитора ОСОБА_4, щодо забезпечення стягнення суми боргу за договором позики.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 грудня 1989 року по 22 жовтня 2004 року.

З 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство, що також підтверджується актом обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 від 2 березня 2013 року.

На підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 грудня 2006 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2006 року ОСОБА_4 належить автозаправна станція по АДРЕСА_2.

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 1 лютого 2011 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 1 лютого 2011 року ОСОБА_4 належить домоволодіння АДРЕСА_1.

Частково відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 СК України).

Судом установлено, що з 1989 року по 2004 рік позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, а у 2004 році розірвали шлюб, проте продовжили проживати однією сім'єю без реєстрацію шлюбу, що ними не заперечувалося та було визнано, а, отже, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, апеляційнийсуд упорушення вищевказаних вимог закону та ст.ст. 212 -214, 303, 316ЦПК України не оцінив наявні у матеріалах справи докази щодо належності спірного нерухомого майна сторонам, а факт того, що ОСОБА_5 є кредитором відповідача сам по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про поділ майна подружжя.

Разом з тим не може залишатись у силі і рішення районного суду.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦК України, якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. При цьому застосовуються положення ст. ст. 33-35 ЦПК України.

ОСОБА_5, звертаючись з апеляційною скаргою посилався на те, що рішенням Донецького обласного господарського суду від 16 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 197 077 грн 55 коп., на виконання зазначеного вище судового рішення відкрито виконавче провадження, проте вказане рішення суду не виконано.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення процесуального права та не залучив до участі у справі кредитора сторони у справі ОСОБА_4 - ОСОБА_5, зважаючи на те, що судове рішення впливає на його права та обов'язки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 11 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 18 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик