Справа № 303/7685/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді :Панька В.Ф., суддів: Ігнатюка Б.Ю. і ОСОБА_1В, при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_2» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 грудня 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ « Приват Банк» звернувся з апеляційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 грудня 2015 року. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4С, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення відмовлено. У апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приват Банк» не погоджується із цим рішенням як незаконним. Доводить про однобічність і неповноту судового розгляду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Указує, що позовні вимоги про виселення відповідача з предмету іпотеки підлягають задоволенню, оскільки має місце порушення прав позивача як іпотекодержателя щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями, в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. Просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2015 року та ухвалити нове, яким позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3В, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про виселення задовольнити в повному обсязі і стягнути з відповідачів судові витрати. Мукачівський міськрайонний суд своїм рішенням від 11 грудня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4С, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про виселення відмовив, мотивуючи своє рішення тим, що матеріалами справи встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла не вбачається. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1049цс15 від 02.09.2015 року і є обовязковою для всіх судів України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що така до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 09.11.2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № MKAWGA000351. У забезпечення виконання зобовязань за цим договором ПАТ КБ « Приват Банк» і ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 09.11.2006 року уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі надали в іпотеку 3-х кімнатну квартиру загальною площею 70 м кв., яка розташована за адресою м. Мукачево, вул. Г.Петрова, 16/40. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 70 кв. м, яка розташована за адресою: м. Мукачево, вул. Г.Петрова, 16/40, Закарпатської області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ « Приват Банк». Згідно з положеннями ст. 40 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 1322 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 1322 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Постанова Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15 містить висновок про те що, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 10.02.2016 року справі № 6-2830цс15 вказує, що за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР. Суд першої інстанції посилається на аналогічну правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1049цс15 від 02.09.2015 року Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Доводи апеляційної скарги про те що, суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для його скасування спростовується наявними у справі доказами, встановленими як у суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції обставини справи, а також правовими висновками Верховного Суду України, які викладені як в рішенні Мукачівського міськрайонного суду так і в ухвалі апеляційного суду. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку. Згідно з положеннями ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити в силі. Керуючись ст..ст.307, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ПАТ КБ « Приват Банк» відхилити. 2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 грудня 2015 року залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: