У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Умнової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Савченко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Борівська селищна рада Фастівського району Київської області, Фастівська районна державна нотаріальна контора Київської області, нотаріус Фастівського нотаріального округу Перепелиця Жанна Пилипівна, Фастівський міськрайонний відділ РУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області, Фастівське міжміське бюро технічної інвентаризації, Орган опіки і піклування Фастівської районної державної адміністрації Київської області, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину по закону, договору дарування та визнання права спільної часткової власності на будинок та господарські споруди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2015 року, рішення апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2006 року ОСОБА_11 звернувся до суду з позовом, вимоги якого доповнив та уточнив в ході розгляду справи, просив визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину, видане 3 липня 1992 року Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області і зареєстрованого в реєстрі за №1444; договір дарування частини житлового будинку, що нотаріально посвідчений 28 липня 2005 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелицею Ж.П.; визнати право спільної часткової власності на будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 за ОСОБА_11 на 29/30 частки будинку, а ОСОБА_12 - на 1/30 частку будинку; визнати недійсною довіреність від 19 липня 2005 року, що зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за №232 на підставі якої ОСОБА_7 від імені ОСОБА_12 - як дарувальник, підписала 26 липня 2005 року оспорюваний договір дарування.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 проживали в АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок та господарські будівлі за зазначеною адресою належали ОСОБА_13, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Борівською селищною радою 24 квітня 1954 року і був набутий батьками у шлюбі. ОСОБА_13 склав заповіт, яким все своє майно заповів сину ОСОБА_11 та дочці ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_13 помер.

Позивач вважав, що фактично прийняв спадщину. ОСОБА_6 спадщину не прийняла. ОСОБА_11 добудував та відремонтував гараж, почав добудовувати додаткові приміщення до будинку, сплачував за газ, електроенергію, також утримував, доглядав і забезпечував матеріально хвору матір - ОСОБА_12 Після смерті чоловіка ОСОБА_12 оформила на себе свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя, тобто на Ѕ частку житлового будинку та господарських будівель. 17 жовтня 1998 року ОСОБА_12 подарувала 11/20 частин житлового будинку ОСОБА_11

Позивач посилався на те, що ОСОБА_12 проживала до середини серпня 2005 року у будинку АДРЕСА_1. З початку вересня 2005 року, ОСОБА_11 матір не бачив. В 10-их числах вересня 2005 року невідомі особи: чоловік, жінка, ОСОБА_14, та дитина, зламали замки в господарських будівлях, спорудах та користуються ними. ОСОБА_14 заявила, що купила частину будинку, право власності на яку оформлено на ОСОБА_12, шляхом оформлення договір дарування.

З приводу того, де перебуває мати ОСОБА_12, позивач неодноразово звертався до Фастівського МРВ ГУ МВС України в Київської області, до прокуратури Фастівського району Київської області, в Фастівську районну державну нотаріальну контору, до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелиці Ж.П., але жодної конкретної відповіді не отримав.

В подальшому з'ясував, що 9/20 частини спірного будинку, які належали ОСОБА_12, були продані її представником по довіреності, ОСОБА_7, відповідачу ОСОБА_14, шляхом укладення договору дарування від 26 липня 2005 року. Цей договір за реєстром №2796 нотаріально посвідчила Перепелиця Ж.П. - приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області, яка не вказала адресу місця проживання представника - ОСОБА_7

Договір дарування від 28 липня 2005 року був посвідчений нотаріусом на підставі Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, що видане Фастівським БТІ 26 липня 2005 року. ОСОБА_11 вважав, що БТІ м. Фастова не мало права видавати цей Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, оскільки ще проводилися реконструкція, прибудови до будинку, які не введені в експлуатацію, а поділу будинку між співвласниками не було проведено. Фастівське БТІ не проводило обстеження будинку та не встановлювало, що будинок згідно рішення виконкому Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 14 квітня 2005 року про дозвіл на добудову до житлового будинку, а також Генерального плану забудови садиби є незавершеним будівництвом, яке не введено в експлуатацію і не зареєстровано.

В лютому 2006 року ОСОБА_11 дізнався, що правовстановлюючим документом для укладення договору дарування 9/20 частин спірного будинку стало свідоцтво про право на спадщину за законом, яке посвідчено державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори 3 липня 1992 року за № 1444 та яке підтверджує право ОСОБА_12 на Ѕ частину спірного будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 є спадкоємцем ОСОБА_11

ОСОБА_5 вимоги батька підтримав та зазначив, що його батькові в процесі судового розгляду стало відомо, що оспорюваний договір дарування складений на підставі довіреності від 19 липня 2005 року, що зареєстрована в Реєстрі нотаріальних дій Борівської селищної ради Фастівського району за № 232, відповідно до якої ОСОБА_7 від імені ОСОБА_12, як дарувальника, підписала 26 липня 2005 року договір дарування. Але на його думку підпис від імені ОСОБА_12 на виданій довіреності та в журналі реєстрації нотаріальних дій Борівської селищної ради не належить ОСОБА_12, оскільки він відрізняється від її підпису, що були нею зроблені до цього.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину і визнання права власності позивача на будинок та господарські споруди скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Фастівською районною державною нотаріальною конторою 3 липня 1992 року ОСОБА_12 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстрі за №1444. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 43/60 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення міськрайонного суду в частині відмови у визнанні договору дарування та довіреності недійсними залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати або змінити, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів фактичне прийняття спадщини ОСОБА_11 після смерті ОСОБА_13 Посилання позивача на удаваність договору дарування від 26 липня 2005 року не доведено жодним допустимим та належним доказом. Крім того, жодна із сторін правочину, нотаріус або свідки не підтвердили факт оплати за будинок, що свідчило б про фактичне укладення договору купівлі-продажу. Щодо позовних вимог про визнання довіреності від 19 липня 2005 року недійсною, місцевий суд виходив з того, що за призначеною ухвалою суду судово-почеркознавчою експертизою експерт повідомив про неможливість надання відповідного висновку, у зв'язку із чим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів вчинення підпису від імені ОСОБА_12 іншою особою, тому підстави для визнання довіреності недійсною відсутні.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що у порушення чинного законодавства, зокрема ст. 534 ЦК УРСР, 1963 року, та інтересів ОСОБА_11 та ОСОБА_6 частки у спадщині яких склали по 7/36 частин майна кожного, ОСОБА_12 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, як дружині померлого, на іншу 1/2 частину спірного будинку згідно поданої заяви 3 липня 1992 року. 26 липня 2005 року ОСОБА_12, від імені якої діяла на підставі довіреності, посвідченої секретарем виконкому Борівської селищної ради 19 липня 2005 року за №132, ОСОБА_7, подарувала ОСОБА_14 9/20 частин спірного майна, право власності на яке ОСОБА_12 отримала в порушення встановленого законом порядку та інтересів ОСОБА_11 і ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер, у зв'язку із чим у справі залучений його правонаступник - ОСОБА_5, до якого згідно ст. 1218 ЦК України переходить право оскарження свідоцтва про право на спадщину, виданого 3 липня 1992 року Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області та отримання у власність - 43/60 частини спадкового майна.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним зазначеного свідоцтва та визнання за позивачем права власності на 43/60 частину спадкового майна, право на яке не визнається відповідачами.

Апеляційний суд виходив з того, що вимоги про визнання права власності за ОСОБА_12 задоволенню не підлягають, оскільки зазначена особа померла, а її правонаступником є ОСОБА_6, яка не позбавлена можливості їх заявити на захист своїх інтересів у порядку, передбаченому, ст. 15 ЦК України.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання договору дарування та довіреності недійсними суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_5 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження факту недійсності довіреності у відповідності до положень ст.ст. 58-60 ЦПК України.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 1938 року, за час спільного життя набули право власності на будинок АДРЕСА_1.

7 грудня 1990 року ОСОБА_13 все своє майно заповів сину ОСОБА_11 та дочці ОСОБА_6 в рівних долях.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_13 помер.

Після смерті батька ОСОБА_11 в шестимісячний термін прийняв спадщину померлого, шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном.

Згідно висновків апеляційного суду доля ОСОБА_11 та ОСОБА_6 у спадщині склала по 7/36 (1/2 - 1/9) : 2) частин кожного.

3 липня 1992 року ОСОБА_12, у встановленому законом порядку отримала у Фастівській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, як частку в спільному майні подружжя (а.с. 12 т. 1, а.с. 52, 120 т. 3).

17 жовтня 1998 року ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_11 11/20 частин будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 11 т. 1, а.с. 109 т. 3).

Таким чином, доля ОСОБА_11 у спадщині, за життя, становила 43/60 (7/36 + 11/20) частини майна.

28 липня 2003 року ОСОБА_12 склала заповітне розпорядження, яким усе майно, що належало їй на день смерті заповідала ОСОБА_6 (а.с. 104 т. 3).

26 липня 2005 року ОСОБА_12, від імені якої діяла ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої секретарем виконкому Борівської селищної ради 19 липня 2005 року за №132, подарувала ОСОБА_14 9/20 частин спірного майна (а.с. 37, 124 т. 1, а.с. 51, 56 т. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_14 (обдарована по договору дарування 9/20 частин спірного будинку) (том 1, а.с.147).

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року ( а.с. 102 т. 3 ).

Після померлої ОСОБА_12, ОСОБА_6 07 вересня 2007 року, а ОСОБА_11 27 листопада 2007 року звернулись до нотаріальних контор із заявами про прийняття спадщини після померлої матері. (том 3, а.с. 100, 101).

ОСОБА_11П помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1, а.с. 38).

Відповідно до довідки виданої Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою № 1752/0214 від 04 травня 2011 року в нотаріальній конторі заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_11 Заяву про прийняття спадщини подав син померлого, ОСОБА_5 Інші спадкоємці до нотаріальної контори не звертались (т.1, а.с. 40).

У зв'язку зі смертю ОСОБА_11 у справі залучений його правонаступник - ОСОБА_5, до якого згідно зі ст. 1218 ЦК України перейшло право оскарження свідоцтва про право на спадщину, виданого 3 липня 1992 року та отримання у власність 43/60 частини спадкового майна.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції послався на те, що ОСОБА_6, як і ОСОБА_11 в шестимісячний термін прийняли спадщину, шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном, у зв'язку із чим, їх доля у спадковому майні складає по 7/36 (1/2 - 1/9) : 2) частин кожного.

Разом з тим, апеляційний суд не мотивував вказані висновки та не перевірив доводів позивача, що дочка спадкодавця ОСОБА_6, не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, фактично не вступала у володіння та управління спадковим майном, оскільки проживала не із спадкодавцем, а у місті Києві.

Встановивши, що ОСОБА_11, як і його правонаступник ОСОБА_5, мав право на 43/60 частин спадкового майна, апеляційний суд не перевірив доводів позивача, що у спільній частковій власності на спірне домоволодіння мало б перебувати у ОСОБА_11 169/180 домоволодіння, а у ОСОБА_12 11/180 домоволодіння, належним чином не встановив долі кожного спадкоємця у спадковому майні з урахуванням встановлених обставин та з посиланням на відповідні докази.

На підтвердження своїх вимог про визнання недійсною довіреність позивач посилався на неналежність підпису у ній ОСОБА_12 та наполягав на проведенні судової почеркознавчої експертизи.

Така експертиза призначалася ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 грудня 2014 року (т.4 а.с.56-57).

Разом з тим, проведеною не була у зв'язку з невиконанням клопотань експертів про надання оригіналів довіреностей, вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_12 за 2001 - 2005 роки.

Вирішуючи даний спір та посилаючись на неподання позивачем доказів на підтвердження його вимог про визнання довіреності недійсною апеляційний суд не обговорив та не вирішив питання щодо призначення додаткової або повторної судової почеркознавчої експертизи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі обов'язки щодо доказування і подання доказів, наслідки не призначення відповідної експертизи, а також положення щодо належності та допустимості доказів. Фактично усунувся від виконання обов'язку сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Крім того, позивач посилався на удаваність договору дарування та його недійсність, оскільки він фактично приховує договір купівлі-продажу. Разом з тим, апеляційний суд вказані доводи належним чином не перевірив, обставини, якими вони підтверджуються або спростовуються не встановив, обмежився посиланням на неподання позивачем доказів на підтвердження вимог про визнання договору дарування недійсною.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі,зокрема доводам апеляційної скарги позивача, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Умнова
суддіВ.С. Висоцька
Ю.Г. Іваненко
О.В. Кафідова
В.О. Савченко