АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2480/16 Справа № 207/1378/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Савченко В. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
Категорія 27
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Демченко Е.Л.
суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.
при секретарі Синенко Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -
в с т а н о в и л а:
У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 05 березня 2011 року між ним та відповідачем був укладений усний договір позики, який підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою.
Зазначав, що на виконання договору позики надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 19.875 грн. строком на два тижні.
Посилаючись на те, що відповідач, незважаючи на його неодноразові прохання повернути борг, не повернув кошти, чим порушив умови договору позики, тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 19.875 грн., судові витрати у розмірі 229 грн.40 коп. та витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 5.600 грн.
У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, мотивуючи його тим, що 05 березня 2011 року ним власноручно було написано боргову розписку, згідно якої він начебто взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 19.875 грн.
Вказував, що того ж дня в його присутності були написані ще три подібні розписки іншими особами на таку ж суму.
Зазначав, що 05 березня 2011 року у нього не було необхідності позичати гроші, оскільки матеріальне становище в сім`ї було стабільним, ніяких речей в цей період часу ним не купувалося.
Посилаючись на те, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а його безпосереднім начальником до 05 вересня 2011 року був саме ОСОБА_2 , який, скориставшись своїм службовим становищем, примусив написати своїх підлеглих боргові розписи, а тому просив суд визнати договір позики, укладений 05 березня 2011 року безгрошовою угодою укладеною під тиском.
Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання договірних зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 05 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який підтверджується власноручно написаною ОСОБА_1 розпискою.
З розписи вбачається, що ОСОБА_1 05 березня 2011 року взяв у ОСОБА_2 в борг 19.875 грн. строком на два тижні (а.с.5).
Оригінал зазначеної розписи було оглянуто в ході судового засідання в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача суми боргу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідач повинен виконувати умови підписаного ним договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-1967цс15 та, згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.
Крім того, Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Нормами ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).
Тобто, підписуючи розписку відповідач погодився на викладені в ній умови виконання покладених на себе зобов`язань, а саме на строк повернення суми позики.
У відповідності до вимог ст.545 ЦК України відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про виконання ним свого обов`язку, а тому сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню з відповідача.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він писав розписку під тиском, а гроші не отримував не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не доведені.
Доводи відповідача про введення його в оману також є неспроможними а тому колегією суддів до уваги не приймаються.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що укладання договору позики у вигляді розписки не може бути дійсним, оскільки існує ряд порушень при його укладанні, а розписка написана не відповідачем, не можуть бути прийняті до уваги та слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в своєму зустрічному позові він зазначав, що 05 березня 2011 року ним було написано боргову розписку. Крім того, факт власноручного написання розписки ОСОБА_1 зазначав у своєму клопотанні про зупинення провадження у справі від 13 травня 2013 року, у скарзі на ім`я прокурора Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 27 березня 2014 року, в заяві про перегляд заочного рішення від 07 жовтня 2014 року (а.с.55-56,65-66,81-82).
Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що питання про призначення почеркознавчої експертизи під час слухання справи у суді апеляційної інстанції відповідачем не порушувалось.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, також необґрунтовані, оскільки відповідно ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
У матеріалах справи є договір про надання правової допомоги від 22 березня 2013 року, 22 квітня 2013 року, містяться докази надання конкретних видів послуг, їх погодинна вартість, квитанція про їх оплату.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.
На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
В інший частині рішення суду не оскаржувалося, а тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України його законність та обґрунтованість в цій частині не перевірялася.
Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.
Судді: Волошин М.П.
Куценко Т.Р.