УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., -
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 19 липня 1982 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 2-2561. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009 року за ним, ОСОБА_4, визнано в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_9 право власності на 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1. 27 жовтня 2013 року ОСОБА_5 оскаржив зазначене рішення, звернувшись до суду із апеляційною скаргою. У доданих до зазначеної апеляційної скарги додатках містився договір купівлі-продажу 1/8 житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 19 липня 1982 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивач просив визнати оспорюваний договір недійсним з підстав передбачених положеннями ст. 48 ЦК УРСР, посилаючись на те, що даний договір має певні ознаки недостовірності, підробки та порушує його право власності на частину майна зазначену у спірному договорі, та водночас просив визнати поважними причини пропуску позовної давності при звернення з даними вимогами та поновити цей строк, з огляду на те, що про існування цього договору йому стало відомо лише у листопаді 2013 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що батько позивача ОСОБА_9 є спадкоємцем ОСОБА_10 та ОСОБА_11, який успадкував 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Вищевказаний будинок складався з одного кам'яного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «3-гараж», № 1-4 огородження. Самочинно збудовані будівлі «В» - гараж, «М» - л.кухня, «а3» - веранда, «аА» - тамбур, в зазначене свідоцтво не включені, гараж «3» збільшений (а.с. 9).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з побудованим гаражем літ. «Б», площею 24, 1 кв.м, сарай літ. «И», переобладнаний в кухню площею 22,4 кв.м., добудований до 1-го поверху хол, площею 14 кв.м. (а.с. 11‑12).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2013 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009 року в частині визнання права власності на гараж літ. «Б», площею 24,1 кв.м. було скасовано, та в цій частині було відмовлено у задоволенні позовних вимог. (а.с. 49-51).

З оспорюваного договору купівлі-продажу від 19 липня 1982 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вбачається, що, ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив 1/8 частину житлового будинку за вищезазначеною адресою, який складається з будинку 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «3-гараж», № 1-4 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 482 кв.м.

З вищезазначеного договору неможливо встановити, яке саме майно належало на праві власності продавцю та яке, після продажу цього майна буде належати ОСОБА_5, оскільки нотаріус обмежився лише зазначенням в договорі про те, що в користування покупця відійшов, крім зазначених в договорі приміщень та споруд, гараж «3».

За приписами ст. 48 ЦК УРСР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів належності гаражу літ. «З» на праві власності батькові позивача ОСОБА_12, а також батькам ОСОБА_12 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11, за якими рішенням народного суду 2 уч. Ленінського району м. Одеси від 11 грудня 1945 року було визнано право власності на 1/2 частини будівлі АДРЕСА_1 у рівних частках (а.с. 105). Судами встановлено, що за час життя, зазначені особи за захистом свого порушеного права з приводу володіння та користування гаражем літ. «З» до суду або іншим чином не звертались, а отже вимоги про належність позивачеві спірного гаражу відповідно до ст. 60 ЦПК України, останнім не доведено.

Разом з цим, доказів недійсності договору купівлі-продажу 1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_1, укладеного 19 липня 1982 року, з підстав, передбачених ст. 48 ЦК Української РСРпозивачем суду не надано.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова