Справа №485/1909/15-ц 22.02.2016 22.02.2016 22.02.2016
Провадження №22-ц/784/234/16
Справа №485/1909/15-ц Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/234/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія 39
Рішення

Іменем України

22 лютого 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишина Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю позивача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26 лютого 1999 року помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина, у тому числі на житловий будинок №30, що розташований по вулиці Миру в селі Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області.

За життя, ОСОБА_4 заповіт не складав. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, але оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку останній не може, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив позов задовольнити та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вищезазначене нерухоме майно.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне дослідження обставин справи та невірну оцінку судом зібраних доказів, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактичного вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обовязковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на імя спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 1999 року помер батько позивача - ОСОБА_4 (а.с.9).

Із спадкової справи №525/2000, заведеної у Снігурівській державній нотаріальній конторі 27 жовтня 2000 року слідує, що спадкоємцем за законом є дочка померлого ОСОБА_5, яка прийняла спадщину та 27 жовтня 2000 року остання отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Комінтерн» Снігурівського району розміром 6.30 в умовних кадастрових гектарах, належного спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого Снігурівською районною державною адміністрацією 28 березня 1997 року (а.с.53-61).

За такого, належним відповідачем у справі є інший спадкоємець, яким є ОСОБА_5, яка не була залучена до участі у справі, а не територіальна громада в особі Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, як помилково вважав суд першої інстанції.

Втім, вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції не звернув уваги на склад осіб, які приймають участь у справі.

Відповідно до п.2 ч.6 ст.130 ЦПК якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Проте, на зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, і не зясував усі істотні обставини справи та, в порушення вимог ст.33 та ч.4 ст.10 ЦПК України, не розяснив позивачу право на залучення спадкодавця до участі у справі та правові наслідки щодо нереалізації такого права.

Не встановлення дійсних учасників спору та вирішення питання про права та обовязки особи, яку не було залучено до участі у справі, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Виходячи зі змісту ст.303 ЦПК України, згідно з якою апеляційна інстанція перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд не має повноважень залучати до участі у справі осіб, яких не було залучено при розгляді справи місцевим судом та вирішувати спір як суд першої інстанції, а також визнавати право власності в порядку спадкування за особою, яка зустрічного позову у справі не подавала.

В такому випадку, не може бути вирішено апеляційним судом і питання про права та обовязки позивача так, щоб права іншого спадкоємця не були порушені і щоб такий спадкоємець мав право на предявлення окремого позову на загальних підставах.

Окрім цього, суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення за відсутності у матеріалах справи документу, який свідчить про отримання позивачем відмови нотаріуса щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок.

А тому позивач не підтвердив, а суд не перевірив його право на захист свого інтересу у судовому порядку, оскільки належний доказ щодо неможливості оформлення спадщини у встановленому законом порядку відсутній.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи те, що позивачем, який за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі, позов предявлено до неналежного відповідача, то в його задоволенні слід було відмовити саме з наведених підстав.

Оскільки, суд першої інстанції був іншої думки і відмовив з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення районного суду від 03 грудня 2015 року необхідно змінити в частині правової підстави відмови в позові та вважати підставою відмови в позові його предявлення до неналежного відповідача.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року змінити в частині підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вважати підставою відмови в позові його предявлення до неналежного відповідача.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_6