РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.

при секретарі Балан Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» про поновлення на роботі, стягнення компенсації за вимушений неробочий період, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

01.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до відповідача ОСОБА_2 наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» (надалі ННЦ «ХФТІ») про поновлення на роботі, стягнення компенсації за вимушений неробочий період, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.01.2016 року його було незаконно звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки звільнений за видумані прогули, яких не було, та зазначає, що його звільнили, оскільки в грудні 2015 року він відмовився писати заяву про відпустку за свій рахунок.

Просить в позовній заяві скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді, виплатити грошову компенсацію за вимушений прогул та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 90000 грн. В обґрунтування моральної шкоди посилається на те, що при звільненні з роботи не має можливості лікуватись, забезпечувати свої потреби ліками, оскільки він є інвалідом 3 групи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечувала, зазначаючи про їх необґрунтованість, надавши суду письмові пояснення з приводу звільнення.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 був прийнятий в ОСОБА_2 науковий центр «Харківський фізико-технічний інститут» згідно наказу від 25.05.1976 року на посаду слюсаря-електромантажника в підрозділ 91-00 з нормальними умовами праці з 25.05.1976 року та працював з цього періоду на даному підприємстві. (а.с. 19).

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що його було незаконно звільнено з посади лаборанта фізичної лабораторії 6 розряду підрозділу 69-00 за ст. 40 п.4 КЗпП України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 лаборанта фізичної лабораторії 6 розряду підрозділу 69-00 наказом заступника генерального директора ННЦ «ХФТІ» № 18/ос від 27.01.2016 року звільнено за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП. (а.с. 20).

Повноваження заступника генерального директора ННЦ «ХФТІ» на видачу даного наказу судом перевірені та досліджена посадова інструкція заступника генерального директора з виконавчої та кадрової роботи ННЦ ХФТІ ОСОБА_3, який має повноваження розривати трудові договори з громадянами, підписувати накази про звільнення (п.2.3.).

Також, підставою даного наказу про звільнення вказано: службова записка заст. начальника ОСОБА_4; витяг з протоколу засідання профкому співробітників від 26.01.2016 року.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках, в тому числі і за прогули (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин і досліджених доказів, позивач ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці та на підприємстві ОСОБА_2 наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» 11.01.2016 року з 12-00 год. до 18-00 год., 12.01.2016 року з 12-00 год. до 18-00 год., 13.01.2016 року з 12-00 год. до 18-00 год., що підтверджується актами від 11.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, підписаними начальником відділення 69-00, профоргом відділення 69-00, заст. начальника 69-00. (а.с. 21-23).

Дана обставина позивачем ніяким чином не спростована і будь-яких доказів поважності причин відсутності його на робочому місці та підприємстві взагалі він під час судового розгляду не надав.

Крім того, зазначені обставини відсутності позивача та прогули підтверджуються і службовою запискою заст. начальника ОСОБА_4В від 18.01.2016 року, дослідженої судом та табелем обліку використання робочого часу за січень 2016 року.

Згідно досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що надати пояснення щодо своєї відсутності на робочому місці та підприємстві ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується актом від 13.01.2016 року, складеним заст.начальника відділу 69-00 ОСОБА_4, профоргом відділу ОСОБА_5, ОСОБА_6, начальником відділу кадрів ОСОБА_7, ОСОБА_8 Дані обставини не спростовані і позивачем в судовому засіданні під час розгляду цивільної справи.

Також, судом встанволено, що позивач відмовився і ознайомлюватися з наказом про звільнення 27.01.2016 року, що підтверджується актом (а.с. 27), у з чим йому було направлено лист з вимогою отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення.

Згідно витягу з книги обліку руху трудових книжок позивач ОСОБА_1 отримав трудову книжку 28.01.2016 року, що ним не оспорюється, а ознайомити з наказом про звільнення не вдалося можливим, оскільки негайно після отримання ОСОБА_1 покинув будівлю ННЦ ХФТІ. (а.с. 30), у зв*язку з чим копію наказу було направлено позивачу поштою 04.03.2016 року.

Посилання позивача на обставини видуманого прогулу та звільнення з підстав його відмови підписувати заяву про відпустку за свій рахунок не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Судом досліджено усі докази, надані позивачем в обґрунтування його доводів та розглянуті всі заявлені сторонами клопотання.

Згідно виписки з протоколу № 46 засідання профкому ППО ННЦ ХФТІ від 26.01.2016 року профспілковим комітетом надано згоду адміністрації на звільнення лаборанта фізичної лабораторії 6 розряду підрозділу 69-00 ОСОБА_1 за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 26).

На дане засідання профкому позивач був запрошений, надавав пояснення, що ним не оспорюється і в судовому засіданні.

Твердження щодо упередженого ставлення до позивача з боку керівництва і що це є підставою для звільнення, також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і є необґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної норми права, яка б була порушена в процесі його звільнення, а тому підстав для скасування наказу про звільнення суд не вбачає, його звільнення проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Посилання представника відповідача на застосування строків позовної давності є безпідставними, оскільки суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі і згідно представлених доказів позивачем він звертався до суду з позовом про поновлення на роботі ще 23.03.2016 року.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП УКраїни в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки суд відмовляє позивачу у поновленні на роботі.

Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Під час розгляду справи судом не встановлено підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 90000 грн., оскільки суд відмовляє в поновленні на роботі та

позивачем не надано належних, допустимих доказів та обґрунтування щодо підтвердження факту нанесення моральних страждань та нанесення шкоди здоров'ю ОСОБА_1 саме діями відповідача. Посилання позивача на необхідність проведення лікування у зв*язку зі звільненням також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, у звязку з чим суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,79,88,169,209, 212-215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 наукового центру «Харківський фізико-технічний інститут» про поновлення на роботі, стягнення компенсації за вимушений неробочий період, відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000 грн. - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя