Номер провадження: 22-ц/785/3271/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до спільного підприємства «Вітмарк - Україна» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою спільного підприємства «Вітмарк - Україна» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив: 1) визнати незаконним наказ спільного підприємства «Вітмарк - Україна» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі Спільне підприємство) № 552-дн/с від 23.12.2015 р. про звільнення його з роботи на посаді водія автомобіля (контейнеровоза) за п. 6 ст. 36 КЗпП України; 2) поновити його на роботі на займаній посаді; 3) стягнути із спільного підприємства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; 4) стягнути із спільного підприємства на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн..

ОСОБА_4 у позові зазначав, що 28.09.2007 р. був прийнятий на роботу до спільного підприємства на роботу водієм автомобіля (контейнеровоза). 16.05.2014 р. при виконанні ним трудових обовязків стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав тілесні ушкодження. ОСОБА_5 за формою Н-1 від 06.06.2015 р. нещасний випадок повязаний з виробництвом. Відповідно до довідки МСЕК втрата професійної працездатності внаслідок нещасного випадку становить 30%, йому встановлена 3-я група інвалідності.

23.10.2015 р. його було повідомлено про зміну назви професії з «Водій автомобіля (контейнеровоз)» на «Водій автотранспортних засобів (вантажний 3)» та зміну місця його роботи з с. Степанівка Роздільнянського району Одеської області на м. Київ із введенням ненормованого робочого часу.

09.12.2015 р. він надав спільному підприємству лікарняний лист, в якому зазначено про присвоєння йому 3-ої групи інвалідності, довідку МСЕК про необхідність переведення на більш легку роботу. Будь-яких заходів з врахуванням медичних рекомендацій щодо надання іншої більш легкої роботи відповідач не вчинив. Іншої роботи йому не було надано.

Наказом спільного підприємства № 552-дн/с від 23.12.2015 р. його було звільнено з роботи за п. 6. ст. 36 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, проведеним з порушенням ст. 9 Закону України «Про охорону праці», ст. ст. 36, 170, 172 КЗпП України.

У результаті отримання виробничої травми, послідуючих дій керівництва, зокрема і щодо звільнення йому завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі та стражданнях; душевних стражданнях і переживаннях; вимушених змінах у його житті (втрата працездатності, встановлення інвалідності); зміні звичного життєвого укладу; додаткових зусиллях для організації свого життя; погіршені стану здоровя. Розмір відшкодування моральної шкоди він оцінює у 15 000,00 грн..

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його у повному обсязі. Додатково пояснили, що ОСОБА_4 усно звертався до відповідача з питання переведення його на більш легку роботу, однак цього зроблено не було.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив повністю відмовити в його задоволенні. У письмових запереченнях на позов відповідач зазначав, що звільнення відбулося з дотриманням трудового законодавства. Позивача за два місяці було повідомлено про істотні зміни умов праці, а саме зміну місця його роботи на м. Київ з введенням ненормованого робочого дня. Зміна найменування займаної позивачем посади була обумовлена необхідністю приведення штатного розпису транспортного цеху підприємства у відповідність до вимог Національного класифікатора професій України. Зміна істотних умов праці була викликана необхідністю доставки готової продукції дистрибюторам зі складу в м. Києві. Вина підприємства у настанні нещасного випадку відсутня.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2016 р. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ СП «Вітмарк - Україна» у формі ТОВ № 552-дн/с від 23.12.2015 р. про звільнення ОСОБА_4.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в СП «Вітмарк - Україна» у формі ТОВ на посаді водія автомобіля (контейнеровоза).

Стягнуто із СП «Вітмарк - Україна» у формі ТОВ на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 704,64 грн..

Стягнуто із СП «Вітмарк - Україна» у формі ТОВ на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн..

Стягнуто з СП «Вітмарк - Україна» у формі ТОВ в дохід держави судовий збір у сумі 1 536,60 грн..

Спільне підприємство в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Представник ОСОБА_4 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що зміни, які відбулися у відповідача не можна віднести до змін в організації виробництва і праці, про які йде мова у ст. 32 КЗпП України. Збільшення обсягів збуту готової продукції підприємства в м. Києві, яке відбулося на початку 2016 р., не є істотними умовами в організації виробництва і праці, з якими законодавство повязує можливе звільнення працівника. Посада, з якої звільнено позивача на час розгляду справи у суді залишається вільною. Штатної одиниці водія для роботи в м. Києві введено не було. Наказу про зміни в організації виробництва і праці відповідачем видано не було. Наслідки неіснуючих змін в організації виробництва і праці чомусь застосовано тільки до ОСОБА_4. Отримані ОСОБА_4 ушкодження здоровя повязані з виробництвом. Він тривалий час лікувався. Йому встановлено 30% втрати професійної працездатності, призначено 3-ю групу інвалідності.

У судовому засіданні представник позивача підтримав викладені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, яки прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що наказу про зміни в організації виробництва і праці підприємством видано не було. Зміни істотних умов в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулися. Фактично була змінена тільки назва професії позивача. Кількість штатних одиниць водіїв вантажного автомобіля не була змінена. Штатної одиниці водія для роботи в м. Києві не було введено.

Отримані позивачем ушкодження здоровя повязані з виробництвом.

Позивачу внаслідок порушення його трудових прав завдано моральної шкоди. Разом з тим, запропонований останнім розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 15 000,00 грн. є завищеним. Достатнім та розумним розміром відшкодування моральної шкоди є сума в розмірі 5 000,00 грн. (а. с. 134 139).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про порушення трудових прав позивача, необхідність часткового задоволення позову. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам матеріального (ст. ст. 32, 36, 235 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що відповідно до трудової книжки (а. с. 7 - 9) ОСОБА_4 28.09.2008 р. був прийнятий на роботу до спільного підприємства водієм автомобіля. Працював водієм вантажного автомобіля (контейнеровоза).

Відповідно до ОСОБА_5 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом (Форма Н-1) (а. с. 10 15, 80 89), ОСОБА_5 проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) (Форма Н-5) (а. с. 16 20, 75 79) 16.05.2014 р. о 23 год. 30 хв. на території спільного підприємства стався нещасний випадок: - після постановлення автомобіля під автомобільну рампу для розвантаження, ОСОБА_4 вийшов з кабіни, закрив машину та попрямував в бік прохідної. Пройшовши декілька метрів від машини, ОСОБА_4 підвернув ногу та впав. Була викликана швидка допомога, яка доставила ОСОБА_4 до лікарні. Діагноз згідно листка непрацездатності «закрытый внутрисуставной оскольчатый перелом обеих костей левой голени. С выраженым смещением». Особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: - водій ОСОБА_4 порушив п. 1.2.4 Інструкції № 8.7 з охорони праці для водія вантажного автомобіля, затвердженої Наказом директора СП «Вітмарк-Україна» ТОВ № 45 від 12.09.2011 р. «водитель обязан:… заботиться о личной безопасности и здоровье, а также о безопасности и здоровье окружающих людей в процессе выполнения любых работ или во время нахождения на территории предприятия…».

Відповідно до листков непрацездатності (а. с. 45 52) ОСОБА_4 з 18.05.2014 р. по 29.12.2014 р. знаходився на лікуванні у звязку з переломом кісток.

Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Серія 10 ААА № 260285 від 08.12.2015 р. (а. с. 21), довідки МСЕК до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія ААВ № 787453 від 08.12.2015 р. (а. с. 22) ступінь втрати професійної працездатності у ОСОБА_4 визначено у розмірі 30%. Встановлено третю групу інвалідності строком до 01.01.2017 р.. Потребує трость, амбулаторне та стаціонарне лікування, консультації лікарів, санаторно-курортне лікування. Вирішення питання про операцію за висновком ЛКК. Показана робота, яка не повязана з тривалою ходьбою, тяжким фізичним навантаженням.

Відповідно до пояснень сторін, матеріалів справи ОСОБА_4 після встановлення третьої групи інвалідності продовжував працювати на підприємстві водієм вантажного автомобіля.

07.10.2015 р. спільне підприємство видає наказ № 44-шр/дл «Про розробку проекту структури і проведення аналізу штатного розпису транспортного цеху» (а. с. 66), відповідно до якого у звязку з виробничою необхідністю, введенням доставки готової продукції дистрибюторам зі складу в м. Києві, необхідно розробити нову структури транспортного цеху, провести аналіз штатного розпису транспортного цеху на предмет відповідності Національному класифікатору України ДК 003:2010 «Класифікатору професій».

12.10.2015 р. спільне підприємство видає наказ № 45-шр/дл «Про внесення змін у структуру і штатний розпис транспортного цеху» (а. с. 67 68), відповідно до якого найменування посади «Водій автомобіля (контейнеровоз) (до 20 т.)» перейменовано на «Водій автотранспортних засобів (вантажний 3)». До 24.10.2015 р. необхідно попередити письмово працівників, назви посад яких змінено, та ОСОБА_4 про зміну місця роботи на м. Київ. До 17.10.2015 р. підгодовувати проект наказу про введення ненормованого робочого дня для водіїв автотранспортних засобів (вантажний 3).

Відповідно до виписки із штатного розпису станом на 01.09.2015 р. (а. с. 125) на підприємстві було сім посад водія автомобіля (контейнеровоз) (до 20 т.).

Відповідно до виписки із штатного розпису станом на 08.01.2016 р. (а. с. 126) на підприємстві існує сім посад водія автотранспортних засобів (вантажний 3). Для однієї штатної одиниці місце роботи м. Київ.

Листом від 16.10.2015 р., яке отримано ОСОБА_4 23.10.2015 р. (а. с. 5, 65), спільне підприємство повідомило останнього про зміну назви займаної ним посади, зміну місця роботи на м. Київ з введенням ненормованого робочого дня та наданням додаткової щорічної відпустки з 24.12.2015 р.. Попереджено ОСОБА_4, що у випадку відмови від продовження роботи в нових умовах його буде звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у звязку із змінами суттєвих умов праці).

ОСОБА_4 відмовився продовжувати працювати в нових умовах праці з 24.12.2015 р., про що 21.12.2015 р. було складено відповідний акт (а. с. 70).

23.12.2015 р. спільне підприємство видало Наказ № 552-дл/с (а. с. 5, 71) про звільнення ОСОБА_4 з роботи у транспортному цеху водієм автомобіля (контейнеровозу) (до 20 т.). Цього ж дня ОСОБА_4 був ознайомлений з вказаним наказом.

Між сторонами виникли правовідносини щодо звільнення працівника за п. 6 ст. 36 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

За правилами, передбаченими ст. 32, п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього кодексу.

Підставами припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями, припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, впровадженням передових методів, технологій тощо).

При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів про зміни в організації виробництва і праці на спільному підприємстві у розумінні ст. 32 КЗпП України (раціоналізація робочих міць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, впровадження передових методів, технологій тощо), які потягли за собою зміну істотних умов праці, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність звільнення позивача з роботи, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів перевірила розрахунок суду першої інстанції з визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнає його правильним. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, виходячи з наданих спільним підприємством відомостей щодо розміру заробітної плати ОСОБА_4 за останні два повні місяці роботи перед місяцем звільненням (а. с. 72, 73, 103 - 104) та кількості робочих днів у період вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга спільного підприємства не містить жодного доводу щодо неправильності визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свого розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу спільне підприємство не надало.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на наказ № 44-шр/дл від 07.12.2015 р. «Про розробку проекту структури і проведення аналізу штатного розпису транспортного цеху» (а. с. 66), наказ № 45-шр/дл від 12.10.2015 р. «Про внесення змін у структуру і штатний розпис транспортного цеху» (а. с. 67 68), оскільки відповідно до вказаних наказів було проведено формальну зміну назв посад водіїв, і тільки з метою приведення їх у відповідність Національному класифікатору України ДК 003:2010 «Класифікатору професій».

Вказане підтверджується також тим, що відповідно до виписки із штатного розпису станом на 01.09.2015 р. (а. с. 125) та виписки із штатного розпису станом на 08.01.2016 р. (а. с. 126) зміна кількості штатних одиниць водіїв, одну з яких займав позивач, не змінилася, що підтвердив відповідач як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі (а. с. 144 153). Відповідач посилається на зміну робочого місця водія автотранспортних засобів (вантажний 3) на м. Київ у звязку із збільшенням обсягу реалізації готової продукції в м. Києві, що не є змінами в організації виробництва і праці на спільному підприємстві у розумінні ст. 32 КЗпП України. Крім того, на підтвердження вказаних обставин відповідач надав Договір № 17 про закупівлю товарів за державні кошти від 12.01.2016 р.. Тобто, на час видання спільним підприємством спірного наказу № 552-дл/с від 23.12.2015 р. про звільнення ОСОБА_4 з роботи (а. с. 5, 71) обставини, щодо збільшення обсягу реалізації готової продукції в м. Києві не існували.

Виходячи з вищевстановленого, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд не врахував надані докази про зміну умов праці ОСОБА_4 у звязку з виробничою необхідністю, збільшенням обсягу реалізації готової продукції в м. Києві, відсутність порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_4 з роботи.

Доводи апелянта щодо невірного посилання суду першої інстанції на дату прийняття ОСОБА_4 на роботу колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ці порушення не призвели до неправильного вирішення спору (ч. 2 ст. 308, ч. 3 ст. 309ЦПК України).

Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 3, 9, постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про завдання позивачу моральної шкоди, в результаті ушкодження здоровя внаслідок виробничої травми та незаконного звільнення з роботи, у вигляді сильного фізичного болю та страждань, душевних хвилювань, зміні звичного ритму життя. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з визначеною судом першої інстанції грошовою сумою відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.. Цього висновку суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинами справи. Розмір відшкодування моральної шкоди необхідно змінити.

Визначаючи інший розмір відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів крім вищезазначених втрат немайнового характеру, які понесені позивачем, також враховує: 1) обставини, за яких позивач отримав ушкодження здоровя; 2) тимчасовість та групу встановленої інвалідності (а. с. 21 22); 3) отримання позивачем виплат за державним соціальним страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності (а. с. 45 52); 4) надання відповідачем матеріальної допомоги на оздоровлення (а. с. 89 91).

Враховуючи вищенаведене та вимоги щодо розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що з спільного підприємства на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути грошову суму в розмірі 2 000,00 грн., змінивши таким чином рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, колегію суддів не приймаються до уваги, оскільки вони суперечать встановленим по справі обставинам щодо повязаності нещасного випадку з виробництвом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спільного підприємства є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди зроблено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням вищезазначених норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. Необхідно стягнути із спільного підприємства на користь ОСОБА_4. у відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 2 000,00 грн..

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу спільного підприємства «Вітмарк - Україна» у формі товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2016 року в частині стягнення відшкодування моральної шкоди - змінити.

Стягнути з спільного підприємства «Вітмарк - Україна» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, номер картки фізичної особи-платника податків НОМЕР_1) відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_2