Справа № 161/9528/16-ц
Провадження № 2/161/3554/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі :

головуючогого- судді ОСОБА_1

при секретарі Турук І.Р.

з участю : представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та припиненим договору поруки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд із позовом до ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та припиненим договору поруки.

Свій позов мотивує тим, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та АБ «Брокбізнесбанк» укладений кредитний договір №784/07 відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти в сумі 24 255 доларів США для придбання транспортного засобу під 12,5% річних з кінцевим терміном повернення до 24.12.2014 року. Відповідно до додаткової угоди від 01.09.2008 року до кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 15% річних.

Вважає, що при укладенні договору банк порушив чинне законодавство щодо неповідомлення його як споживача про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, кредитний договір не містить графіку платежів у розмірі всіх видів, вартості всіх сукупних послуг та інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 25.12.2007 року укладений договір поруки між банком та ОСОБА_5 Однак, при укладенні додаткової угоди 01.09.2008 року про підвищення відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 15 % річних вона повідомлена не була. Таким чином, вважає, що договір поруки №784/07 від 25.12.2007 року має бути припиненим.

Крім того, позивачі зазначили, що починаючи з 14 січня 2009 року виникла прострочена заборгованість за кредитним договором №784/07 від 25.12.2007 року. Тобто 6-ти місячний строк було пропущено банком про стягнення боргу.

Покликаючись на викладені обставини, позивачі просили суд визнати недійсним кредитний договір №784/07 від 25.12.2007 року укладений між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_6 та визнати припиненим договір поруки укладений між АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_5

Представник позивача ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала із підстав зазначених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та АК «БРОКБІЗНЕСБАНК», укладено кредитний договір № 784/07, яким позивачу банком надано кредит на споживчі потреби в сумі 24 255 доларів США по 24 грудня 2014 року з платою за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних (а.с.8-14).

Для забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором №784/07 від 25.12.2007 року між банком та ОСОБА_5 в цей же день 25.12.2007 року був укладений договір поруки за № 7847/07, згідно з яким поручитель відповідає за зобовязаннями позичальника в повному обсязі.

Відповідно до додаткової угоди від 01.09.2008 року до кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 15% річних (а.с. 15).

Згідно вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами п.3 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_4 порушив умови кредитного договору, не повернув залишок по кредиту та не сплатив прострочені проценти за користування кредитом.

Згідно положень ст.536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди.

Відповідно до пп. «д» ч.2,ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011р.), який набрав чинності 23 вересня 2011 року та не діяв на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно п.2 ч.4 зазначеної статті Закону у договорі споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються серед іншого детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови кредиту; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012року, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умовами чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист пав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо. Судам слід з'ясовувати: чи спірний кредитний договір підписаний сторонами; чи досягли сторони згоди з усіх істотних умов договору; чи мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; чи позивач на момент укладення договору заявляв про додаткові умови договору ; чи виконувалися в подальшому умови договору; чи надавав банк позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; чи підписував позивач додатки до кредитного договору, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Суд вважає, що умови договору про надання споживчого кредиту від 25.12.2007 року не є несправедливими, що позичальнику перед укладенням договору, банком, на дотримання ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", надано як споживачу фінансової послуги всю повноту необхідної інформації. Немає підстав вважати, що положення вищевказаного договору дійсно є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобов'язань. Кредитний договір відповідає вимогам ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 3 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до п. 8.3 кредитного договору, укладеного між позивачем та банком, сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови; умови кредитування відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" позичальником отримано до укладення договору.

Доводи позивача про введення в оману через неповідомлення умов договору та недотримання Закону України «Про захист прав споживачів» в частині змісту договору, в тому числі такого виду кредитування як надання коштів на споживчі потреби, свідчить про недійсність кредитного договору, не можуть братися до уваги, оскільки сторонами укладений саме такий кредитний договір, на визначених ними умовах.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Крім того, підписання кредитного договору свідчить про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2011 року задоволено позов ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості (а.с. ).

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обовязковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України немає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 так як судом встановлено, що під час укладення кредитного договору та договору поруки позичальник та його поручитель були ознайомлені з усіма їх умовами та погодилися з ними. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору № 784/07 та договору поруки від 25.12.2007 року, оскільки на момент укладення даних договорів сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договорів, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі, ст.ст. 3, 15, 16, 526, 530, 536, 610-612, 629, 638, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та припиненим договору поруки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк