Справа № 368/505/16-ц
провадження № 2/368/545/16
Рішення

Іменем України

"13" грудня 2016 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про визнання неправомірними приймання - передачі майна і витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

представник позивача просить суд визнати неправомірними приймання-передачу гаража від ТОВ «Комплекс агромарс» до ОСОБА_2 згідно акта без номера і дати складання і приймання-передачу ремонтної майстерні згідно акта від 2 квітня 2010 р. від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2, витребувати від ОСОБА_2 на користь співвласників майна колишнього КСП «Україна» як безпідставно ним набуті гараж і ремонтну майстерню і повернута це майно до пайового фонду колишнього КСП «Україна» співвласникам майна колишнього КСП «Україна», стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, посилаючись на те, що він має частки у праві спільної часткової власності на майновий фонд колишнього сільськогосподарського підприємства «Україна», що підтверджується відповідним свідоцтвом, яке додав до позовної заяви.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

На закріплення і дотримання вимог цієї норми права МінАП України своїм наказом від 10.03.2001 р. № 62 затвердило Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, відповідно до вимог п. 9 якого виділення із складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) па підставі рішення зборів співвласників.

Згідно ч. 2 п. 2.4 Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом МінАП України від 20.05.2008 р. № 315 управління майном, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється через загальні збори співвласників.

На порушення названих норм права працівники Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», які назвали себе представниками цього товариства, не маючи на те відповідних повноважень, актом приймання-передачі майна без вказівки дати і номера передали ОСОБА_2 ? частини гаража вартістю 7500 грн., який входить до майнового фонду колишнього КСП «Україна», а також актом приймання-передачі від 2.04.2010 р, передали ОСОБА_2 ремонтну майстерню вартістю 12500 грн., яка також входить до майнового фонду колишнього КСП Україна. Це майно відноситься до фонду розпаювання. Про відсутність належних повноважень на передачу майна у осіб, які склали і підписали ці акти, свідчить не тільки відсутність номера на актах і дати на одному з них, а й відсутність печатки підприємства і відсутність в акті посилання на те, яким внутрівідомчим нормативним актом ці особи були уповноважені на виконання вказаних дій.

Відсутність відповідних повноважень ці особи визнали і під час перевірки Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській обдаси законності передачі майна, що підтверджується висновком від 25.04.2015 р. і відповіддю Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області від 27.04.2015 р. Також вони визнали, що підписували акта на прохання ОСОБА_2 і що рішення загальних зборів на передачу майна не було і таких зборів не було.

Тим більше не було підстав для передачі ОСОБА_2 майна загальною вартістю 20000 грн. ще й тому, що на час передачі він не мав майнового сертифіката на відповідну суму, а отримав його лише 12.01.2011 р.

ОСОБА_5, який в актах приймання-передачі представлений як особа, уповноважена власниками майнових паїв, в дійсності таким не був, оскільки збори власників майнових паїв - співвласників майна колишнього КСП «Україна» не відбувалися і ОСОБА_5 не надавали повноважень представляти їх інтереси і передавати спільне майно будь-кому.

Згідно ст. 317 ЦК України право розпоряджання своїм майном належить лише власникові. В даному випадку власниками (співвласниками) цього майна (гаража і майстерні є колишні працівники КСП «Україна», яким видані сертифікати на право власності на майновий пай і лише загальні збори цих співвласників вправі розпоряджатися майном, ТОВ «Комплекс Агромарс» на момент передачі майна ОСОБА_2 являлося лише користувачем, а тому не мало право без згоди співвласників розпоряджатися ним.

Тобто, представники ТОВ «Комплекс Агромарс», не маючи відповідних повноважень знаючи про відсутність рішення зборів співвласників на передачу майна здійснили приймання передачу майна внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною. Також обидва вказані правочини не відповідають вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки суперечать вимогам названих наказів МінАП України і ч. 1 ст. 358 ЦК України.

Отже, оскільки гараж і майстерня набуті ОСОБА_2 неправомірно, без законних підстав, він, як співвласник всього майна колишнього КСП «Україна», відповідно до ст.ст. 386, 387 ЦК України маємо право в судовому порядку витребувати це майно з його незаконного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Про те, що передача гаража і майстерні ОСОБА_2 і його володіння вказаним майном є неправомірними він дізнався лише у березні 2015 р. від своїх односельців ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з відповіді від 27.03.2015 р., яку їм надіслав Кагарлицький РВ ГУ МВС України в Київській області. До цього часу він не знав про обставини, підстави і незаконність передачі ОСОБА_2 цього майна, оскільки вона відбулася таємно від решти співвласників.

Згідно свідоцтва про право на майновий пай він має право на виділення у власність в натурі частини майна, яке належало колишньому КСП «Україна». В даний час все майно колишнього КСП «Україна» розпайоване і розподілене між власниками майнових сертифікатів, у зв'язку з чим, маючи майновий сертифікат, він не може отримати частину майна колишнього КСП «Україна».

В той же час залишається нерозподіленим між власниками майнових сертифікатів частина майна у вигляді гаража вартістю 7500 грн. і ремонтної майстерні вартістю 12500 грн.

Це майно включене до пайового фонду і знаходилося в тимчасовому користуванні ТОВ «Комплекс Агромарс». Між співвласниками це майно не було розподілене у зв'язку з тим, що воно було неправомірно таємно від співвласників передано від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_8 Хоч згідно чинного законодавства це майно користувачем повинно бути повернуто до пайового фонду і лише після цього відповідно до рішення зборів співвласників розпайоване серед власників майнових сертифікатів.

Факт віднесення спірного майна до пайового фонду підтверджується самим фактом передачі його ОСОБА_2, саме: на майновий сертифікат. Це також зможуть підтвердити у суді свідки.

Неправомірність передачі майна ОСОБА_2 і неправомірність його володіння цим майном зможуть підтвердити також свідки.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 1.12.2004 р. № 3 8-рп/2004 розтлумачив, що «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», потрібно розуміти ж прагнення на користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Порушення його прав і законних інтересів полягає у позбавленні його можливості брати участь в управлінні спільним майном і в позбавленні його права отримати частину цього майна як нерозподіленого і належного йому відповідно до свідоцтва ж право власності.

Отже, перебіг позовної давності щодо його звернення до суду розпочався 27.03.2015 р.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги позивача не визнав та просив у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Позивач просить визнати недійсними акти прийому - передачі майна не є правочинами, а тому не можуть визнаватись недійсними. Окрім того, до позовних вимог позивачів можливо застосувати строки давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Представник відповідача в особі ТОВ «Комплекс Агромарс» в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просить суд в позові відмовити з наступних підстав. Перш за все слід зазначити, що в задоволенні позову слід відмовити в зв'язку зі спливом строків давності звернення до суду за захистом порушеного права, та за безпідставністю позовних вимог. Отже, що стосується відмови в задоволенні позову в зв'язку з спливом строків давності звернення до суду за захистом права. Так, позивач звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до відповідачів з позовом зазначивши, що дізнався про порушення свого права в березні 2015 року з відповіді Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області. Проте, такі твердження їх, не відповідають дійсності, оскільки позивачу повинно було відомо про укладання між відповідачами Актів приймання-передачі майна, оскільки під час розпаювання майна та передачі від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 інтереси співвласників паїв представляв уповноважений від власників майнових паїв ОСОБА_5, який за дорученням співвласників погоджував виділення майнових паїв в натурі. До того ж, позивачем не надано жодного доказу про те, що вони входять до складу співвласників майнових паїв, переданих ТОВ «Комплекс Агромарс». Вбачається з матеріалів судової справи, угоди між сторонами щодо зміни тривалості позовної давності не укладалося. Отже, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок, для позовної давності. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Щодо, визнання неправомірними приймання-передачі майна і витребування майна з чого незаконного володіння. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вищевказані обидва правочини (Акти приймання-передачі майна) не відповідають вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України на підставі чого позивачі просять визнати неправомірними приймання-передачі майна. Однак, слід зазначити, що акти прийому-передачі майна не є правочинами, а тому не можуть визнаватись недійсними згідно ст. ст. 203, 215, 232 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України для того, щоб правочин був дійсним зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, повнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Акт приймання-передачі майна не є правочином по змісту ст. 202 ЦК, оскільки не містить посилання на правову підставу його складання (договір, інші документи тощо), отже незрозуміло, які саме цивільні права і обов'язки отримали сторони. Крім того, оспорювані акти не містять посилання на місце розташування майна, також відсутнє посилання на те, що майно, яке передається за актами від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 та є саме майном, яке належить СТОВ «Україна», право спільної часткової власності на майновий фонд якого є у позивача. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Майно ТОВ «Комплекс Агромарс» не використовується. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Комплекс Агромарс» жодним чином не порушує майнових прав позивача, тому є неналежним відповідачем по справі. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з цього, з огляду на неналежність доказів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, позов ОСОБА_4 є необгрунтованим, тому не підлягає задоволенню. При цьому, застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимогах з наступних підстав.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія НОМЕР_1, виданою Ліщинською сільською радою позивач ОСОБА_4 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Україна» с. Ліщинка відповідно до списку осіб, які мають право майновий пай, затвердженого зборами співвласників 25.01.2002 року.

Загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 01.04.2000 р. становить 1182200 грн., частка ОСОБА_4 визначено в розмірі 2 053 грн., або 0,17 %. Дата видачі свідоцтва ОСОБА_4 21.10.2009 р.

Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія НОМЕР_2, виданою Ліщинською сільською радою відповідач ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Україна» с. Ліщинка відповідно до списку осіб, які мають право майновий пай, затвердженого зборами співвласників 25.01.2002 року.

Загальна вартість майна пайового фонду підприємства на 01.04.2000 р. становить 1182200 грн., частка ОСОБА_2 визначено в розмірі 90 051,00 грн., або 7,6 %. Дата видачі свідоцтва ОСОБА_2 12.01.2011 р.

Колгосп «Україна» в с. Ліщинка Кагарлицького району діяв до 2000 р., та з квітня місяці було реорганізовано у СТОВ «Україна».

З матеріалів кримінального провадження № 0000008 по факту зловживання службовим становищем ОСОБА_10 вбачається, що протоколом № 3 спільного засідання комісії по врегулюванню майнових відносин та спостережної ради СТОВ «Україна» від 26.03.2003 року (а.с. 45) було проведено розподіл майна між власниками (землекористувачами, які мають доручення на користування майновими паями) - ЗАТ «Комплекс Агромарс» - 1 групи на суму 94 759 грн., ІІ групи на суму 5650 грн. , ІІІ групи на загальну суму 90 145 грн., оборотні - на суму 1750 грн., в тому числі - ремонтну майстерню, вартістю 12 500 грн. та авто гараж, вартістю 15000 грн.; ФГ «Расавське» 1 групи на суму 33220 грн., ІІ групи на суму 2500 грн. , ІІІ групи на загальну суму 6000 грн., оборотні - на суму 491 грн.; СФГ «Онука» 1 групи на суму 136253 грн., ІІ групи на суму 2500 грн. , ІІІ групи на загальну суму 4800 грн., оборотні - на суму 1685 грн.; одноосібнику ОСОБА_11 -1 групи на суму 23 88 грн., ІІ групи на суму 6000 грн. , ІІІ групи на загальну суму 2534 грн.

Спільних засідання комісії по врегулюванню майнових відносин та спостережної ради СТОВ «Україна» по розподілу майна в натурі СТОВ «Україна» проводилися не один раз, де відбувався розподіл як між колективними підприємствами, так і окремими пайовиками.

Згідно акту від 01.04.2003 року ЗАТ «Комплекс Агромарс» було передано майнових паїв громадян всього на загальну суму 220 889 грн., що підтверджено підписами уповноваженої особи від власників майнових паїв - ОСОБА_12, головою комісії по врегулюванню майнових відносин ОСОБА_13 голова спостережної ради Григоренко Г.П., в тому числі і ремонтну майстерню та гараж.

Згідно акту приймання - передачі майна від 02.04.2010 року, що проведено з участю представника КФ ТОВ «Комплекс Агромарс», голови комісії, трьох членів комісії, представників ОСОБА_2, уповноваженої особи від власників майнових паїв, представника комісії по врегулюванню майнових відносин вбачається, що ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 передали, а ОСОБА_2 прийняв наступне майно - ремонтну майстерню вартістю 12 500,00 грн.

Згідно також акту приймання - передачі майна, що проведено з участю представника КФ ТОВ «Комплекс Агромарс», голови комісії, трьох членів комісії, представників ОСОБА_2, уповноваженої особи від власників майнових паїв, представника комісії по врегулюванню майнових відносин вбачається, що ОСОБА_19, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 передали, а ОСОБА_2 прийняв наступне майно - ? частину гаража вартістю 7 500,00 грн.

Постановою слідчого СВ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області про закриття кримінального провадження від 09.06.2015 року вбачається, що факти викладені ОСОБА_7 у поданій заяві не знайшли свого підтвердження, а також те, що будь - яких порушень в діях Ліщинського сільського голови не виявлено.

Згідно постанови слідчого СВ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області про закриття кримінального провадження від 09.06.2015 року вбачається, що кожному працівнику колгоспу видавався майновий зазначенням розміру майнової частки в грошовому еквіваленті. В 2003 році ТОВ «Комплекс Агромарс» уклало договір оренди з власниками земельних паїв і відповідно власники земельних паїв передали у користування ТОВ «Комплекс Агромарс» і майно, яке їм було виділено. На той час ще залишалось не розпайоване майно. В 2010 році ТОВ «Комплекс Агромарс» відмовилось орендувати та використовувати майно пайовиків. Жителі с. Ліщинка, Кагарлицького району, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 та ОСОБА_6 вирішили поскуповувати майнові паї в людей та в подальшому згідно розміру майнової частки розподілити між собою майно. ОСОБА_2 особисто скупив в 63 чоловік майнові паї, укладаючи при цьому договори купівлі-продажу, які реєструвались в сільській раді. Всі договори є ОСОБА_2 в наявності. В подальшому головою села ОСОБА_10, 12.01.2011 року на підставі скуплених майнових паїв, було видано свідоцтво № 1145201 на його імя на загальну суму 90051 грн. із загального фонду, що складав 1182200 грн.

Вищезазначені громадянами було скуплено майнові паї лише того майна, яке перебувало в користуванні ТОВ «Комплекс Агромарс», а інша частина майна до 2010 року вже була розподілена між особами, які скупили майнові паї в людей.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що передачу майна відповідачу ОСОБА_2 було проведено з порушенням. У нього майнових паїв не має, але йому передали його родичі.

Проте, самому свідкові ОСОБА_7 як голові ФГ «Гумінське» було передано майна СТОВ «Україна», зокрема, майстерню, електроцех, переробний цех, що підтверджується копіями протоколів, що містяться в матеріалах кримінального провадження № 0000008 по факту зловживання службовим становищем Ліщинським сільським головою ОСОБА_10, при цьому склад комісії був таким же, що підтверджено підписами уповноваженої особи від власників майнових паїв - ОСОБА_12, головою комісії по врегулюванню майнових відносин ОСОБА_13 голова спостережної ради Григоренко Г.П.

З вищевказаного вбачається, що показання свідка ОСОБА_7 є недостовірними та спростовуються також матеріалах кримінального провадження № 0000008 по факту зловживання службовим становищем Ліщинським сільським головою ОСОБА_10, що було порушено саме по заяві свідка.

Окрім того, із матеріалів кримінального провадження № 0000008 по факту зловживання службовим становищем Ліщинським сільським головою ОСОБА_10 вбачається, що майнові паї у 2010 році скуплено декількомами жителями с. Ліщинка, які і поділили між собою майно СТОВ «Україна».

Підсумовуючи вищенаведене, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником майнового паю СТОВ «Україна» в розмірі 90 051,00 грн., або 7,6 %, що підтверджено свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія НОМЕР_2, виданою Ліщинською сільською радою.

Вартість майна, яке передано від ТОВ «Комплекс Агромарс» відповідачу ОСОБА_23 складає 16 250 грн., а відповідач ОСОБА_2 є власником майна на загальну суму 90 051,00 грн.

Будь - яких порушень зі сторони відповідачів щодо позивача суд не вбачає.

Окрім того, акт приймання - передачі майна не є правочином в розумінні ст.ст. 202-2033 ЦК України.

Правочин - це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов?язків, слід тлумачити поширювально у тому сенсі, що правочини можуть бути також підставою інших видозмін правовідносин. Наприклад, правочин може бути підставою призупинення, поновлення, реалізації тощо правовідносин. При цьому він може бути водночас і підставою припинення одних правовідносин та підставою виникнення або зміни інших правовідносин Правочини відрізняються від інших юридичних фактів такими рисами:

1) правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату. Цим правочини відрізняються від такого виду юридичних фактів, як події, котрі відбуваються та створюють правові наслідки незалежно від волі суб'єктів цивільного права;

2) правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи. Цим вони відрізняються від адміністративних актів (актів управління), які видають органи державної влади та управління;

3) правочини завжди є правомірними діями, що тягнуть виникнення або видозміни регулятивних цивільних правовідносин. Цим правочини відрізняються від такого виду юридичних фактів, як делікти, котрі порушують цивільні права і тягнуть виникнення регулятивних відносин;

4) воля в правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну, припинення тощо цивільних прав і обов?язків. Цим вони відрізняються від юридичних вчинків, де волевиявлення не спрямоване спеціально на створення юридичних наслідків;

5) правочини опосередковують динаміку цивільних правовідносин. Цим вони відрізняються від такого виду юридичних фактів, як акти цивільного стану, котрі, по-перше, об?єднують і події, і дії; по-друге, нерозривно пов?язані з фізичною особою і не стосуються осіб юридичних; по-третє, слугують передумовою виникнення у фізичних осіб можливості бути суб?єктом цивільних прав і обов?язків.

Ст. 203 ЦК розрізняє односторонні правочини і договори (двосторонні та багатосторонні правочини).

Одностороннім правочин визнається у разі, якщо для виникнення, припинення або іншої видозміни цивільних прав і обов'язків достатньо волевиявлення однієї сторони (наприклад, волевиявлення спадкодавця-заповідача при складанні заповіту). При цьому слід мати на увазі, що згадана «одна сторона» може бути представлена однією або кількома особами (ч. 3 ст. 202).

Двосторонній або багатосторонній правочин є договором. Договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків.

Прикладом двостороннього правочину може бути договір купівлі-продажу, оренди, дарування та ін. Прикладом багатостороннього правочину (багатостороннього договору) є договір про спільну діяльність. При цьому на кожній стороні як двостороннього, так і багатостороннього правочину може виступати кілька осіб.

Класифікація правочинів можлива і за іншими критеріями. Зокрема, розрізняють:

1) правочини реальні та консенсуальні.

Консенсуальним є правочин, у якому для настання правових наслідків досить досягнення сторонами угоди з усіх істотних умов. З цього моменту правочин вважається укладеним і у його сторін виникають цивільні права і обов'язки. Таким договором є, наприклад, купівля-продаж. Для реального правочину необхідна і домовленість сторін, і передача речі. Прикладом реальної угоди є договір позики. Доки гроші не передані позичальнику, права і обов?язки у сторін цього договору не виникають;

2) правочини сплатні та безоплатні.

У безоплатних угодах обов?язок здійснити матеріальні витрати має тільки одна зі сторін. Прикладом може бути договір дарування, в якому одна сторона безоплатно передає майно у власність іншій стороні. Сплатні правочини характерні наявністю зустрічного майнового еквівалента. Наприклад, в договорі купівлі-продажу одна сторона передає майно, але замість нього отримує його вартість;

3) правочини абстрактні та каузальні.

Правочини, де вказано на підставі їхнього укладення, називаються каузальними. До них належить більша частина договорів цивільного права. Абстрактними вважаються правочини, в яких не визначено підстав їхнього здійснення. Прикладом абстрактного правочину є видача векселя (див. коментар до ст. 198 ЦК);

4) правочини строкові та безстрокові.

У безстроковому правочині терміни та строки не застерігаються. Такий правочин, як правило, негайно набирає чинності і припиняється на вимогу однієї зі сторін (наприклад, договір оренди, укладений на невизначений термін). Строковим є правочин, у яких визначено момент виникнення у його сторін прав і обов'язків, тривалість їхнього існування, момент припинення тощо. Від строкових необхідно відрізняти умовні правочини, у яких виникнення, зміна або припинення прав і обов'язків пов'язується з настанням події, що має бути в майбутньому і щодо якої невідомо, настане вона чи ні (див. коментар до ст. 212 ЦК).

Можна назвати й інші види правочинів: легітарні (такі, що мають основою приписи закону) і волюнтарні (не передбачені законом, але укладаються особами у результаті їхнього вільного волевиявлення), усні та письмові(див. коментар до ст. 205 ЦК), умовні та безумовні (див. коментар до ст. 212 ЦК), біржові (такі, що укладаються на біржах і відносно біржових товарів) і небіржові та ін.

Відповідно до ч.1 ст.210, ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом

Момент вчинення правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 7, ч. 6 ст. 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» об'єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. При перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон N 1952-IV).

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 3 Закону N 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

До 01 січня 2013 року оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності проводилось, зокрема, органами місцевого самоврядування відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07 лютого 2002 року N 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N 157/6445, яке втратило чинність з 01 січня 2013 року. Згідно з п. 1.4 вказаного Тимчасового положення обов'язковій державній реєстрації підлягають, зокрема, право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам.

Згідно зі ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Окрім того, ні позивачем у позовній заяві, ні представником позивача у судовому засіданні не було наведено доказів відповідно до ст.. 358 ЦК України.

Ст. 80 ЦК України визначає юридичну особу, як організацію створену і зареєстровану у встановленому порядку.

У матеріалах справи відсутні дані про створення та реєстрацію співвласників майнових паїв реорганізованого СТОВ «Україна» як юридичної особи.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

У справі № 6-327цс15 Верховний Суд України прийшов до висновку про те, що виходячи з положень ст. ст. 387, 388 ЦК України право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Відтак, оскільки ОСОБА_4 права особистої приватної власності на спірне майно не набув, той й підстав для його витребування у відповідача у суду не має.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що права позивача не є порушеними і у позові необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись Конституції України, ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволені позовних вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про визнання неправомірними приймання - передачі майна і витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.І. Шевченко