Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 326/1850/15Головуючий у 1-й інстанції Стріжакова Т.В.
Пр. № 22-ц/778/923/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року у справі за позовом керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області, діючого в інтересах позивача органу місцевого самоврядування в особі Приморської міської ради Приморського району Запорізької області до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди у регресному порядку

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Приморської міської ради Приморьского району Запорізької області шкоду, заподіяну у звязку з оплатою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 часу вимушеного прогулу у розмірі 40234,60 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що Приморським районним судом Запорізької області постановою від 25.01.2015 року в справі №2-а-1/2012 задоволено позов прокурора Приморського району в інтересах ОСОБА_4 до Приморської міської ради Запорізької області про скасування розпорядження Приморського міського голови №31/1 від 28.03.2011 року, зобов'язано поновити ОСОБА_4 на посаді та стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу у розмірі 18 731,09 грн. Дана постанова ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року залишена без змін. На виконання виконавчого листа по вказаній справі управлянням ДКС України у Приморському районі 28.10.2014 року проведене безспірне списання коштів з рахунку Приморської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_4 у сумі 18 731, 09 грн. з урахуванням обов'язкових платежів та податків.

Крім того, Приморський районний суд Запорізької області постановою від 25.01.2012 року в справі №2-а-2/2011 задовольнив позов прокурора в інтересах ОСОБА_3 до Приморської міської ради Запорізької області про скасування розпорядження Приморського міського голови №34/1 від 28.03.2011 року, зобов'язав поновити ОСОБА_3 на посаді та стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу у розмірі 21503,51 грн. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду №2а-2/2012 від 01.10.2012 року дана постанова залишена без змін. На виконання виконавчого листа по вказаній справі УДКС України у Приморському районі 28.10.2014 року проведене безспірне списання коштів з рахунку Приморської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_3 у сумі 21 503,51 грн. з урахуванням обов'язкових платежів та податків.

Загальна сума списаних бюджетних коштів з рахунку Приморської міської ради Запорізької області складає 40 234,60 грн. Розпорядження про звільнення з роботи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з роботи підписано особисто колишнім міським головою ОСОБА_2, він винний у незаконному звільнені робітників. В силу ст. 61 ч. 3 ЦПК України факти незаконного звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не підлягають доказуванню. Тому згідно з п.8 ст.134, ст.237 КЗпП України обов'язок щодо відшкодування шкоди в розмірі 40234,60 грн. покладається на нього. Станом на 21.10.2015 року Приморською міською радою Запорізької області будь-яких заходів щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів в порядку регресу не вжито, чим порушуються інтереси держави, оскільки бюджет територіальної громади, який входить до бюджетної системи України, втратив 40234,60 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 24.12.2015 року замість прокурора Приморського району Запорізької області залучено до участі у справі прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області, діючого в інтересах позивача органу місцевого самоврядування в особі Приморської міської ради Приморського району Запорізької області (а.с.79,80). Назва «прокурор Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області» ухвалою суду від 24.12.2015 року замінена (уточнена) на «керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області» (а.с.83).

Ухвалою суду першої інстанції від 27.11.2015 року у задоволенні клопотання представника відповідача про роз'єднання позову та повернення позовної заяви позивачу по справі відмовлено (а.с.59,60).

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приморської міської ради Приморського району Запорізької області шкоду у зв'язку з оплатою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 40 234,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

Всі особи, які беруть участь у цій справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні позовних вимог, апеляційну скаргу розглядати на підставі викладених в ній обставин, без його участі у судових засіданнях.

Ухвалою апеляційного суду провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача відкрито (а.с.106), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.108).

У судове засідання 17 березня 2016 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.110-112) всі особи, які беруть участь у цій справі, не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. п. 8 ст. 134, 237 КЗпП України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №1 4 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ЗУ «Про судовий збір», ст.ст. 3,10-11, 15, 60, 79, 88, 209, 210, 212, 214- 215, 223, 292, 294 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог прокурора в інтересах позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що у трудовій книжці ОСОБА_4 вказано, що вона 03.12.2007 року призначена на посаду адміністратора по видачі документів дозвільного характеру як таку, що успішно пройшла стажування в Приморському міську раду Приморського району Запорізької області (розпорядження №71/1 від 03.12.2007 року). 28.03.2011 року вона звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням посади на підставі розпорядження №31/1 від 28.03.2011 року (запис №7). 27.10.2014 року внесено запис №10, де вказано, що запис №7 недійсний, поновлена на роботі головного спеціаліста, інспектора з благоустрою (розпорядження № 50/1 від 27.12.2014 року) (а.с.17-18).

У трудовій книжці ОСОБА_3 вказано, що вона 12.04.2005 року призначена на посаду спеціаліста другої категорії загального відділу як таку, що успішно пройшла стажування. 08.12.2010 року призначена на посаду керуючої справами (секретаря виконкому міської ради). 08.04.2011 року вона звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням посади на підставі розпорядження № 34/1 від 08.04.2011 року (запис № 21). Внесено запис №36, де вказано, що запис №21 недійсний, поновлена на посаді керуючого з правами секретаря виконкому (розпорядження № 35/1 від 27.10.2014 року) (а.с.19-21).

Рішенням сьомої сесії шостого скликання від 12.01.2011 року №15 внесені зміни до структури та чисельності виконавчого апарату Приморської міської ради Приморського району Запорізької області у кількості 15 одиниць; міському голові ОСОБА_2 доручено провести роботу по звільненню працівників у звязку із скороченням штату згідно з чинним законодавством, у тому числі вивести посаду секретаря виконкому, керуючого справами в кількості 1 одиниця, вивести посаду головного спеціаліста, інспектора з благоустрою в кількості 1 одиниця (а.с.47-48).

ОСОБА_2, перебуваючи на посаді міського голови м. Приморськ Приморського району Запорізької області з 11.11.2010 року (а.с.13), своїм розпорядження від 28.03.2011 року № 31/1 звільнив з 28.03.2011 року ОСОБА_4, головного спеціаліста, інспектора з благоустрою в звязку із скороченням штату (а.с.11) та розпорядженням від 08.04.2011 року №34/1 звільнив з 08.04.2011 року ОСОБА_3 у звязку із скороченням штату (а.с.12).

У постанові Приморського районного суду Запорізької області від 25.01.2012 року за позовом прокурора Приморського району в інтересах ОСОБА_4 до Приморського міського голови та Приморської міської ради Запорізької області про скасування розпорядження, зобовязання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказано, що в ході розгляду справи відповідач не довів правомірності та обґрунтованості мотивів винесення спірного наказу, тому постановлено: скасувати розпорядження Приморського міського голови № 31/1 від 28.03.2011 року про звільнення головного спеціаліста, інспектора з благоустрою ОСОБА_4 з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; зобовязати Приморського міського голову ОСОБА_2 поновити ОСОБА_4 на роботі головного спеціаліста, інспектора з благоустрою у Приморській міській раді; стягнути з Приморської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 18731,09 грн. (на 24.01.2012р.) (а.с.4).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року встановлено, що звільнення відбулося з порушенням закону, на підставі розпорядження міського голови, отже саме він в цій частині є належним відповідачем і має усунути це порушення, тому судом правильно скасовано розпорядження № 31/1 від 28.03.2011 року та зобовязано саме Приморського міського голову поновити позивача на посаді, тому дана постанова залишена без змін (а.с.5).

У постанові Приморського районного Запорізької області від 25.01.2012 року за позовом прокурора Приморського району в інтересах ОСОБА_3 до Приморського міського голови та Приморської міської ради про скасування розпорядження, зобовязання поновити на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказано, що в ході розгляду справи відповідач не довів правомірності та обґрунтованості мотивів винесення спірного наказу, тому постановлено: розпорядження Приморського міського голови № 34/1 від 08.04.2011 року про звільнення керуючої справами (секретаря виконкому) ОСОБА_3 з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України скасувати; зобовязати Приморського міського голови ОСОБА_2 поновити ОСОБА_3 на роботі керуючою справами (секретаря виконкому) у Приморській міській раді; стягнути з Приморської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (на 24.01.2012р.) у сумі 21 503,51 грн. (а.с.7).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року встановлено, що звільнення відбулося з порушенням закону, на підставі розпорядження міського голови, отже саме він в цій частині є належним відповідачем і має усунути це порушення, тому судом правильно скасовано розпорядження №34/1 від 08.04.2011 року, дана постанова залишена без змін (а.с.8).

Для примусового виконання вказаних постанов судом видані виконавчі листи (а.с.6,10).

Ч. 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому обставини, встановлені вказаними постановами Приморського районного суду Запорізької області від 25.01.2012 року та ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2012 року, які набрали законної сили, а саме: наявність правопорушення з боку міського голови м. Приморська ОСОБА_2, його вина, наслідки у вигляді виплат ОСОБА_4 та ОСОБА_3 середнього заробіток за весь час вимушеного прогулу та причинний звязок між його правопорушенням та стягненням вказаних виплат не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тобто в даній справі.

Рішенням тридцять девятої сесії шостого скликання від 02.07.2013 року №41 відмовлено міському голові ОСОБА_2 в затвердженні штатного розпису, яким поновлена посада головного спеціаліста, інспектора з благоустрою, залишено без змін рішення Приморської міської ради №15 від 12.01.2011 року (а.с.52).

Рішенням тридцять девятої сесії шостого скликання від 02.07.2013 року №40 відмовлено міському голові ОСОБА_2 в затвердженні штатного розпису, яким поновлена посада керуючого справами (секретаря виконкому), залишено без змін рішення Приморської міської ради №15 від 12.01.2011 року (а.с.49).

Приморська міська рада Запорізької області перерахувала на рахунок ОСОБА_4 згідно із меморіальними ордерами: №185 від 28.10.2014 року - 14 538, 22 грн. (а.с.34); №188 від 28.10.2014 року - 1142,60 грн. (а.с.29); №189 від 28.10.2014 року - 2769,30 грн. (а.с.35); №191 від 28.10.2014 року - 280,97 грн. (а.с.33), всього 18 731,09 грн.

Приморська міська рада Запорізької області перерахувала на рахунок ОСОБА_3 згідно із меморіальними ордерами: №186 від 28.10.2014 року - 16 654,18 грн. (а.с.31); №187 від 28.10.2014 року - 1311,71 грн. (а.с.36); № 190 від 28.10.2014 року - 3215,07 грн. (а.с.32); № 192 від 28.10.2014 року 322, 55 грн. (а.с.30); всього 21 503,51 грн.

Загальна сума вказаних виплат Приморською міською радою Запорізької області складає 40 234, 60 грн.

Списання даних бюджетних коштів з Приморської міської ради Запорізької області підтверджується також листом Приморської міської ради Запорізької області (а.с.16) та листами УДКСУ у Приморському районі Запорізької області (а.с.57).

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами.

Відповідно до ч.4 ст.46 ЦПК України відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11.04.1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб, і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" зазначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у трудових правовідносинах з Приморською міського радою Запорізької області, видавалося відповідне розпорядження, про що маються записи у їх трудових книжках, отже в даному випадку мав місце трудовий договір. Їх звільнення було здійснено на підставі розпоряджень міського голови м. Приморська ОСОБА_2, при їх поновлені на роботі та стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суди теж керувалися статтями КЗпП України, тобто вказані спірні правовідносини врегульовані трудовим законодавством.

Постановами судів, що набрали законної сили, встановлено, що звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відбулося на підставі розпоряджень міського голови ОСОБА_2, з порушенням закону, встановлено, що саме він в цій частині є належним відповідачем і має усунути ці порушення. Постановами: 1) скасовано розпорядження Приморського міського голови про звільнення головного спеціаліста, інспектора з благоустрою ОСОБА_4 з роботи; зобовязано Приморського міського голову ОСОБА_2 поновити ОСОБА_4 на роботі, стягнуто з Приморської міської ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 18731,09 грн. (на 24.01.2012р.); 2) скасовано розпорядження Приморського міського голови про звільнення керуючої справами (секретаря виконкому) ОСОБА_3 з роботи; зобовязано Приморського міського голови ОСОБА_2 поновити ОСОБА_3 на роботі; стягнуто з Приморської міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (на 24.01.2012р.) у сумі 21 503,51 грн.

На виконання вказаних постанов суду ОСОБА_4 та ОСОБА_3 поновлені на роботі, 28.10.2014 року Приморська міська рада здійснила їм виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на загальну суму 40 234,60 грн.

Тобто в результаті незаконних дій службової особи міського голови м. Приморська ОСОБА_2, винного в незаконному звільненні працівників Приморської міської ради Запорізької області, заподіяно шкоду Приморській міській раді Запорізької області у зв'язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу у сумі 40 234,60 грн.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив та не прийняв до уваги у цій справі посилання відповідача в його запереченнях проти позову на рішення сесії від 02.07.2013 року №40 та № 41, якими відмовлено йому в затвердженні штатного розпису, що поновлював посади звільнених робітників та яким залишено без змін рішення Приморської міської ради Запорізької області № 15 від 12.01.2011 року, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виплатою якого і завдана міській раді шкода, нарахований до відмови йому в затвердженні вказаного штатного розпису.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.24 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом.

Сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад,прийнятими відповідно до законів України.

Таким чином, на відповідача як на посадову особу, міського голову м. Приморська ОСОБА_2, поширювалася дія законодавства України про працю, в результаті його незаконних розпоряджень міській раді завдана шкода, за рахунок місцевого бюджету на виконання судових рішень сплачено 40234,60 грн., прокурор в інтересах міської ради вернувся до суду про відшкодування завданої шкоди, КЗпП України та ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачена відповідальність посадової особи за завдану шкоду, тому суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача підлягає стягненню завдана шкода у звязку з оплатою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у загальній сумі 40 234,60 грн.

Та обставина, що Приморська міська рада Запорізької області не підтримала позовні вимоги, згідно з ч. 4 ст. 46 ЦПК України не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

Посилання представника позивача ч. 4 ст. 1191 ЦК України, як на норму права, яка має бути застосована при розгляді даної справи є помилковим, оскільки положення ст.1191 ЦК України регулює не трудові, а цивільно-правові відносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 1191 ЦК України держава, ОСОБА_5 Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної ОСОБА_5 Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Тобто, на підставі даної статті держава, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою органів місцевого самоврядування внаслідок незаконно прийнятих рішень, мають право у порядку зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, крім відшкодування виплат, пов'язаних із трудовими відносинами.

Вказані виплати у сумі 40 234,60 грн. здійснені Приморською міською радою Запорізької області у зв'язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу, тобто ці виплати повязані із трудовими відносинами, врегульовані нормами трудового права тому і повинні вирішуватися на підставі КЗпП України, що передбачено і КЗпП України, і ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», і до даних правовідносин не застосовується ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним у запереченнях проти позову позивача у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Відповідач ОСОБА_2 є посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка видала розпорядження про незаконне звільнення вищезазначених осіб.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що він, як міський голова, видаючи розпорядження про незаконне звільнення працівників, виконував рішення колегіального органу сесії Приморської міської ради Запорізької області, не спростовують фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції та правильності висновків суду першої інстанції у цій справі.

Оскільки, форма вини для покладення матеріальної відповідальності на службову особу, яка незаконно звільнила працівника, за шкоду, заподіяну виплатою працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, значення не має. Можливе притягнення до матеріальної відповідальності як при умислі на порушення закону, так і при необережності.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2, як особі, яка подала апеляційну скаргу, в її задоволенні у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1339,80 грн. (оригінал квитанції на суму 536,00 грн. а.с.96, оригінал квитанції на суму 803,80 грн. 104), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7