АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/37/16 Справа № 202/2682/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3, яка діє в особистих інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування - Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним - задоволено.

Визнано договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 31 жовтня 2013 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідчений державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 - недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1998 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14.07.1998 року № 3/1905-98, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстрований син позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла. Після її смерті спадщину у вигляді частки квартири АДРЕСА_1 прийняв ОСОБА_5, якому державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 22 жовтня 2010 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Також встановлено, що 31 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Ст. 216 ЦК Украйни передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з недійсністю

Норма частини першої статті 216 ЦК (435-15) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що укладеним договором дарування були порушені права ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 та створюються перешкоди у користуванні своєю власністю.

Рішенням Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ від 24 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування - служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування - служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення були задоволені і вселено ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 та неповнолітньому ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 41,3 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м.

22 червня 2015 року слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Шклярук Д.С., було винесено ухвалу за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та прокуратури Індустріального району міста Дніпропетровська, що виразилася у невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якої суд вирішив, скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.Зобов'язано слідчий відділ Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України відповідно до заяви ОСОБА_3 від 17 вересня 2014 року.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що права позивача ОСОБА_3 як співвласника однокімнатної квартири АДРЕСА_3, були порушені вказаним правочином, разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 і позбавлена можливості користуватися своєю власністю, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання правочину недійсним.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що 31 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_5 був укладений фактично договір купівлі продажу ? частини спірной квартири , а договором дарування вони приховали угоду, і він сплатив останньому 15000 дол США, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки з позовними вимогами ОСОБА_2 не звертався до суду і доказів суду не надав.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича