АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1950/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Дельтабанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з даним позовом, яким просив визнати недійсним кредитний договір №2304/0908/55-036 від 25.09.2008; визнати недійсним іпотечний договір №2304/0908/55-036-Z-1 від 25.09.2008; зобовязати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_7 виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис, зроблений на підставі вказаного вище іпотечного договору від 25.09.2008.

В обґрунтування вказав на те, що між ним та банком наявні кредитні правовідносини, які ґрунтуються на відповідному договорі. Банком, в порушення ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», не надано йому, як позичальнику, в письмовій формі інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному та грошовому виразі); у порушення п.3.2. Правил надання банками інформації споживачу кредитний договір не містить графіка платежів у аспекті сум погашення основного боргу, процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом; позичальнику незрозуміло яким чином та за яким принципом банком зараховуються внесені кошти на погашення процентів за користування кредитом та його тіла; кредитний договір не містить п.5.12, про який вказано у п.п.1.1, також в договорі відсутній п.3.1; ВАТ «Сведбанк» не повідомив позивача про передачу прав за договором про надання споживчого кредиту; банком в односторонньому порядку підвищено процентну ставку з 12,5 % річних до 13,5 % річних.

З цих підстав позивач вважає, що банк ввів його в оману, а тому договір про надання споживчого кредиту має бути визнаний судом недійсним відповідно до ст.230 ЦК України. У звязку з тим, що недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, а його недійсність тягне недійсність забезпечувального правочину (ст.548 ЦК), просить суд визнати недійсним також і відповідний іпотечний договір.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 08.07.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на неповне зясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовні заяві, та на те, що суд не врахував відсутність у кредитному договорі детального опису сукупної вартості кредиту та графіка погашення кредиту, що, на думку апелянта, свідчить про введення його, як споживача юридично неосвіченого, банком в оману; ануїтетний платіж, встановлений договором, не дає право банку не складати графік повернення кредиту, який передбачено п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10.07.2007; відповідачем не доведено правомірність зміни відсоткової ставки по договору; суд не врахував несправедливість умов кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову за безпідставністю вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони кредитного правочину, укладаючи та підписуючи дані угоди досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладення договору 25.09.2008 не заявляв додаткових вимог щодо його умов та виконував взяті на себе за цим договором зобовязання. Позивачем не доведено наявність умислу в діях банка щодо введення позивача в оману при укладенні угоди.

Однак повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 25.09.2008 між позивачем, як позичальником, та ВАТ «Сведбанк», як кредитодавцем, укладено кредитний договір №2304/0908/55-036 «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості», згідно розділу 1 якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20000,00 дол. США під 12,5% річних на строк до 25.06.2018 включно. Кредит надається після укладення іпотечного договору на визначений предмет іпотеки, страхування цього предмету іпотеки та сплати позичальником на користь банку одноразової комісії за перевірку документів.

Також 25.09.2008 між позивачем, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, як іпотекодавцями, та ВАТ «Сведбанк», як іпотекодержателем, укладено іпотечний договір №2304/0908/55-036-Z-1 у забезпечення виконання позичальником його зобовязань за кредитним договором №2304/0908/55-036 (п.1 цього договору) шляхом передання в іпотеку квартири АДРЕСА_1 (п.2 цього договору).

Зазначені договори позивач просить визнати недійсними з посиланням на порушення їх положеннями відповідних норм ЗУ «Про захист прав споживачів».

В подальшому, 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк», як продавцем, та ПАТ «Дельта Банк», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу прав вимоги згідно якого останній набув право вимоги до позичальників, зокрема, за кредитним договором №2304/0908/55-036 від 25.09.2008.

Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу. За положеннями ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні цього договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст.11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові ВСУ від 02.12.2015 у справі №6-1341цс15, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування судами.

Згідно до вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в договорі споживчого кредиту повинна зазначатися сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дата і суми повернення таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством.

Дійсно, у п.11.1 кредитного договору позивальник ОСОБА_8 підтвердив, що, укладаючи цей договір він усвідомлює, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору він засвідчив, що до підписання ознайомився з усіма умовами на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязані із підприємницькою діяльністю (в тому числі за умовами типових кредитних договорів Банку) та загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту у ВАТ «Сведбанк» та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Згідно п.11.13 кредитного договору позичальник підтвердив, що перед укладенням цього договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування, а також усю інформацію, передбачену «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 №168.

Однак, з пояснень позивача та матеріалів даної справи вбачається, що йому, як споживачу перед укладенням вказаного договору не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту та не взагалі не надано графіку погашення періодичних платежів по поверненню кредиту та їх складових частин.

З пояснень представника банку встановлено, що в матеріалах кредитної справи відсутні відомості, підтверджуючі факт надання позичальнику повної інформації в письмовій формі про сукупну вартість кредиту, також відсутній графік погашення періодичних платежів по поверненню кредиту та їх складових частин. При цьому, представник відповідача в заперечення доводів позовної заяви та апеляційної скарги посилався на те, що ануїтетний платіж дає право банку не складати графік повернення кредиту, який передбачено п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, адже позивач власноручно підписався у договорі про те, що він належним чином ознайомився з умовами кредитування (п.11.13 кредитного договору) у аспекті наведених Правил, жодних звернень до банку з вимогами про зміну, уточнення чи розяснення порядку поверненні кредитних коштів позивач не мав та протягом тривалого часу виконував умови договору.

Відповідно до п.3.2 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджену Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року вбачається, що Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

З п.3.4. розділу 3 вищевказаних Правил вбачається, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається

споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни

процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Таким чином, із з спірного кредитного договору вбачається, що в ньому відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, також відсутні умови, які відповідно до п.п.3.2,3.4 розділу 3 Правил, є обовязковими, графік погашення кредиту взагалі не видавався. З умов договору, наданого банком розрахунку та пояснень представника банку, неможливо чітко встановити яким чином та за яким принципом банком зараховуються внесені кошти на погашення процентів за користування кредитом та його тіла. При цьому клопотань щодо призначення відповідного експертного дослідження для вирішення цього питання жодної із сторін як в суді першої, так і апеляційної інстанції не заявлялося.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються порушеними в будь-якому разі, якщо будь яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується права позивача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вищевикладені доводи позивача щодо порушення його прав як споживача при укладенні договору кредиту знайшли своє належне підтвердження у ході розгляду даної справи по суті судом апеляційної інстанції.

Відповідачем у ході розгляду даної справи по суті спору заявлялося про застосування позовної давності до позовних вимог .

Так відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст.267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Колегія суддів враховує, що згідно розяснень, наданих Пленумом ВСУ у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у тому випадку, коли позовні вимоги у справі є обґрунтованими та такими, що, за загальним правилом, підлягали б до задоволення, однак одночасно наявний пропуск строку для звернення до суду із відповідним позовом, суд має відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строків позовної давності, одночасно констатувавши наявність того чи іншого порушення прав особи.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів, констатувавши вищезгадані порушення оспореним договором прав позивача, як споживача послуг, також враховує те, що вказаний кредитний договір укладено 25.09.2008, про несправедливість його умов позивач знав з моменту укладення, що ним не заперечується, однак із позовом про захист свого права до суду звернувся лише у 2016 році, мотивуючи це значним погіршенням свого фінансового становища та зростанням курсу долара США, тобто в даному випадку має місце пропуск позивачем строків позовної давності для предявлення вимоги про визнання договору недійсним, що і є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому обставин, які б вказували на поважність пропуску ним даного строку позовної даності судом не вбачається.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні позову в цій частині вимог має бути відмовлено у звязку з пропуском строків позовної давності

Стосовно відмови в позові ОСОБА_11 в частині незаконності одностороннього підвищення банком відсоткової ставки по кредиту з 12,5 річних до 13,5 % річних, колегія суддів виходить з того, що позивач просив суд визнати договір кредиту недійсним в цій частині з тих підстав, що банк в односторонньому порядку в порушення вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих акті України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року( набрав чинності 10.01.2009 року) збільшив проценту ставку на 1 % , чим умисно ввів в оману позивача, посилаючись на вимоги ст.230 ЦК України а також на ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1.ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З вимог п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом зазначених норм закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої стороною в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є обовязковою умовою.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введен6о в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. (п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання право чинів недійсними»).

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Зважаючи на те, що в ході розгляду даної справ позивач та його представник не надали суду належних та переконливих доказів про те, що укладаючи спірний кредитний договір з банком він діяв під впливом обману з боку банку щодо істотних його умов, зокрема, і про умову про можливість банком в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, підстав для задоволення позову ОСОБА_11 про визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України та п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»у суду не має.

Вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих акті України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року (набрав чинності 10.01.2009 року) не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки спірний договір був укладений 25.09.2008 року.

Одночасно, колегія суддів відхиляє доводи позивача та вважає, що вони не свідчать про недійсність спірного кредитного договору посилання апелянта на те, що банк не повідомив позивача про передачу прав вимоги за договором, адже відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині 2 статті 517 зазначеного Кодексу передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Дана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для виконання.

Більш того, судом встановлено, що ОСОБА_11 після фактичної передачі вимог від попереднього кредитора відповідачу виконував свої обовязки перед новим кредитором протягом трьох років.

Колегія суддів та оцінює критично доводи апелянта про те, що кредитний договір не містить п.5.12, про який вказано у п.п.1.1, та п.3.1, адже вказані обставини у розумінні вимог ст. 215 ЦК України та ст.ст.11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не дають підстав для визнання правочину недійсним, а лише характеризують якість підготовки змісту договору з якою позивач все ж погодився, поставивши свій підпис.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 липня 2016 року у даній справі слід скасувати у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права щодо законності та обґрунтованості судового рішення (ст. 213 ЦПК України) та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, але з інших підстав та мотивів, які наведені вище.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задоволити частково.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Дельтабанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки скасувати з винесенням нового рішення по справі.

В позові ОСОБА_6 до ПАТ «Дельтабанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :