Справа № 473/614/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"26" лютого 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді - Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Багрін І.А.,

за участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в якому просили визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі є співвласниками будинку № 15 по пров. Горького в м. Вознесенську Миколаївської області.

В зазначеному будинку зареєстровані позивач ОСОБА_2, а також відповідач ОСОБА_3 Проте, остання за місцем реєстрації з вересня 2009 року не проживає, витрати по утриманню житла не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає.

В зв'язку з цим позивачі на підставі норм ст. 405 ЦК України просили визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування належним їм будинком.

В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. При цьому вказували, що реєстрація відповідача в будинку створює позивачам незручності, оскільки за місцем її реєстрації надходить вся поштова кореспонденція, в тому числі вимоги про сплату заборгованості за кредитними договорами.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказувала, що ? частка вищевказаного будинку була придбана позивачем ОСОБА_4 за час шлюбу з нею, отже вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, що виключає можливість застосування до даних правовідносин ч.2 ст. 405 ЦК України. Крім того, зазначала, що вона залишила спірний будинок внаслідок неприязних стосунків, що склалися між нею та позивачем ОСОБА_4

Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не зявився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просив розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст. 150,156 ЖК України).

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку № 15 по пров. Горького в м. Вознесенську Миколаївської області.

? частка обумовленого будинку зареєстрована за позивачем ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.12.2004 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Першої Вознесенської державної нотаріальної контори (зареєстровано КП «Вознесенське МБТІ» 21.12.2004 року за № 1436), інша ? частка - за позивачем ОСОБА_2, відповідно до договору купівлі продажу, укладеного 11.04.2000 року на Вознесенській філії Універсальної біржі (зареєстровано КП «Вознесенське МБТІ» 12.04.2000 року за № 1436) .

За вказаною адресою зареєстрований та проживає позивач ОСОБА_2, а також проживає без реєстрації позивач ОСОБА_1

Крім того в зазначеному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_3 Проте, як вбачається з показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, акту, складеного головою квартального комітету № 65, відповідач за адресою реєстрації не проживає понад один рік.

Остання, як встановлено в судовому засіданні, перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2 з 14.11.1998 року по 22.09.2009 року.

За цей період позивач ОСОБА_2, як зазначалося вище, уклав договір купівлі продажу ? частки житлового будинку № 15 по пров. Горького в м. Вознесенську Миколаївської області.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, тобто передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Один з подружжя, який заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

За такого, враховуючи, що позивачем ОСОБА_4 в передбаченому законом порядку не спростовано вищевикладене, майно що було ним набуте ним за угодою від 11.04.2000 року, вважається спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно ст. 22 КпШС України, ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільним майном, таке право не припиняється й у разі розірвання шлюбу та здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других.

Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, так як це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

За такого, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищевказаним жилим будинком.

При цьому, посилання позивачів на те, що відповідач в будинку не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, а її реєстрація в будинку створює позивачам незручності в звязку з надходженням на її імя кореспонденції, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном.

В силу ст. 88 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачами при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Вознесенський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В. Лузан