Справа № 352/1608/14-ц
Провадження № 2/352/62/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Струтинського Р.Р.,

секретаря Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду справу за позовом прокурора Тисменицького району до Загвіздянської сільської ради, ОСОБА_1 про скасування рішення Загвіздянської сільської ради від 27.06.2013 року,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про скасування рішення сільської ради від 27 червня 2013 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_1І.». Позов обгрунтував тим, що проведеною прокуратурою Тисменицького району перевіркою Загвіздянської сільської ради з додержання і застосування вимог земельного законодавства, відповідно до постанови №24 від 11.03.2014р., встановлено, що в порушення вимог ст.ст.174 ч.2. 175, 176 ч.1 Земельного кодексу України, без погодження і встановлення меж села Загвіздя, Тисменицькою районною радою без наявних землевпорядних документів, рішенням Загвіздянської сільської ради від 27.06.2013р. надано дозвіл відповідачці ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,08 га в урочищі «Нивки» с. Загвіздя із земель комунальної власності. У звязку з тим, що межі земель державної та комунальної власності не встановлено, вказана земельна ділянка не належить до земель населеного пункту с. Загвіздя, а є державною власністю до затвердження проекту формування території сільської ради та включення земельної ділянки у межі села Загвіздя. Відповідно до вимог ст. 121 Конституції України та ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» вбачаються підстави для звернення прокурора до суду для захисту інтересів держави.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов не визнав. Суду пояснив, що ОСОБА_1 звернулася до Загвіздянської сільської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,08 га в урочищі «Нивки» с. Загвіздя із земель комунальної власності. Рішенням ради від 27.06.2013р. відповідачці поряд з іншими громадянами надано такий дозвіл на складання проекту відведення. Вважає, що оскаржуваним рішенням жодних прав чи охоронюваних законом інтересів держави чи інших осіб радою та ОСОБА_1 не порушено, сільська рада діяла в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині, що стосується регулювання земельних правовідносин та з дотриманням вимог Земельного кодексу України, тому в законний спосіб розпорядилася спірною земельною ділянкою. Вважає позов безпідставним, поданий з пропуском строків давності, тому просив відмовити в його задоволенні.

Представник Загвіздянської сільської ради у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. У поданому суду запереченні свою позицію мотивував тим, що позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає порушення інтересів держави, не обґрунтовано необхідність їх захисту, а також не зазначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Вказав, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах урочища «Нивки», якому присвоєний кадастровий номер :02:001. Дане урочище розміщене в мажах с. Загвіздя, про що свідчить інформація, відображена у Державному земельному кадастрі. Оскільки між Івано-Франківською міською радою, Загвіздянською сільською радою та Тисменицькою РДА існував спір з приводу належності земель урочища «Нивки» до меж м. Івано-Франківська або с. Загвіздя Тисменицького району, тому відповідно до укладеної 27.06.2013р. мирової угоди земельна ділянки площею 4,89 га (в межах якої видано дозвіл ОСОБА_1І.) підтверджено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах с. Загвіздя і належить до земель комунальної власності. Отже, сесія сільської ради мала передбачені законом права нею розпоряджатися. Крім того, звертає увагу суд на порушення прокурором пятнадцятиденного строку для звернення з позовом до суду і просить застосувати строки давності. Просила в позові відмовити.

Згідно приписів ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь в справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати свої процесуальні обовязки.

За таких обставин, керуючись ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника Загвіздянської сільської ради в межах заявлених прокуратурою Тисменицького району Івано-Франківської області позовних вимог та за наявними в ній матеріалами, враховуючи, що у суду є всі необхідні докази для вирішення спору по суті, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічна правова позиція вбачається з окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року з яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до вимог ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угод недійсною; визнання недійними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що предметом спору по даній справі є рішення сесії Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 червня 2013 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_1І.».

Згідно ч.2 ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка ратифікована Україною (згідно Закону України №452/97-ВР від 15.07.1997р.), органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції органів місцевого самоврядування віднесено питання регулювання земельних відносин (п.34 ст.26, ст.33 Закону).

Пункт 6 ст.59 Закону України «Про місце самоврядування в Україні» передбачає право сільської ради приймати рішення, але тільки в межах своєї компетенції.

Рішення з приводу виділення громадянам земельних ділянок розглядається сесіями рад на їх пленарних засіданнях.

Частиною першою ст. 121 ЗК України встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Так, ч.1 п.(в) ст.121 ЗК України для ведення садівництва громадянам України можуть передавитися земельні ділянки площею не більше 0,12 га.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно рішення сесії Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 червня 2013 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва ОСОБА_1І.» (а.с. 5) відповідачці надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,08 га в урочищі «Нивки» с. Загвіздя.

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Загвіздянської сільської ради 23.02.2105р. №67 (а.с.30, 28-29) земельні ділянки урочища «Нивки», кадастровий номер якого є :02:001, знаходяться в межах населеного пункту с. Загвіздя.

Відповідно до викопіювання з Національної кадастрової системи та листа відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області квартал :02:001 числиться в межах с. Загвіздя.

Пунктом 2 мирової угоди укладеної 26 червня 20013 року Івано-Франківською міською радою, Загвіздянської сільською радою та Тисменицькою районною державною адміністрацією (а.с.8) останні погоджують межі м. Івано-Франківська, Загвіздянської сільської ради та Тисменицького району. Відповідно до п.1 Угоди в межі с. Загвіздя входить земельна ділянка площею 4,89 га в урочищі «Нивки», яку Івано-Франківська міська рада не включає до проекту землеустрою щодо встановлення між м. Івано-Франківська.

Згідно пункту восьмого Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» у разі, якщо межі сіл, селищ, міст не встановлені відповідно до вимог статей 174, 175 та 176 Земельного кодексу України, визначення меж земель державної та комунальної власності здійснюється з урахуванням меж населених пунктів, зазначених у Державному земельному кадастрі.

По-скільки на час виникнення спірних правовідносин межі с. Загвіздя, м. Івано-Франківська та Тисменицького району Івано-Франківської області не встановлені, що визнавалося сторонами по справі, тому суд приходить до переконання, що Загвіздянська сільська рада прийнявши оскаржуване рішення діяла в межах повноважень наділених її Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з урахуванням дотриманням обмежень встановлених ст. 121 ЗК України щодо максимального розміру площ земельних ділянок які передаються громадянам у власність.

При цьому суд критично оцінює листи державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 14.04.2014р., відділу Держземагенства у Тисменицькому районі від 28.05.2014р. та лист відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі Івано-Франківської області 17.02.2016р. у звязку з тим, що вони не спростовують інформації з Національної кадастрової системи про те, що земельна ділянка площею 4,89 га в урочищі «Нивки», квартал :02:001, в тому числі і спірна, числяться в межах с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області.

Відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Доказів на підтвердження того, що Загвіздянська сільська рада 27.06.2013р. надавши дозвіл відповідачці ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,08 га в урочищі «Нивки» с. Загвіздя, порушила права чи охоронювані інтереси Держави або інших осіб, позивачем суду не надано.

Відповідно до частини першої ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №457/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протоколу та протоколи №2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоложних свобод (Європейська конвенція прав людини) кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

В контексті викладеного, суд звертає увагу на те, що ст.9 Конституції України та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"(ст.17) передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року (пункт 21), офіційний переклад якого оприлюднено Міністерством юстиції України, вказав, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Суд також акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії») (www.echr.coe.int/echr), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Так, як зазначено в пунктах 32-34 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, «майно» розглядають як «існуюче майно» або активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може заявити, що він має, принаймні, «законні очікування» отримання ефективної реалізації права власності.

Звертаючись із заявою до уповноважених органів, про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки, а пізніше і передачу її у власність, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, ОСОБА_1 мала право очікувати про набуття в подальшому права власності в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права, - не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при укладенні останніми відповідних договорів чи прийняття рішень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів чи прийнятті рішень припустилися помилки.

Так, здійснюючи публічно-правові функції щодо відповідача (в сфері надання на складання проекту відведення земельної ділянки), орган місцевого самоврядування Загвіздянська сільська рада ухвалювала свої рішення в межах чинного на той час законодавства і виконувала повноваження щодо прийнятого рішення, не погоджуючи своїх дій та рішень з ОСОБА_1 Остання, як правонабувач, не мала і не могла мати можливості перевіряти правильність рішення Загвіздянської сільської ради щодо реалізації нею своєї компетенції, а зобов'язана була лише дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття земельної ділянки у приватну власність.

В той же час, ОСОБА_1 мала обґрунтовані очікування щодо дотримання Загвіздянською сільською радою при прийнятті нею управлінського рішення, вимог частини 2 статті 19 Конституції України, тобто, відповідач розраховував на те, що орган місцевого самоврядування діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Самі по собі ймовірні допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку надання земельної ділянки у власність громадянину не можуть бути безумовною підставою для скасування прийнятого рішення та вилучення у громадянина вказаної земельної ділянки, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого правонабувача.

Відтак, в спірних правовідносинах, навіть у випадку наявності доведених фактів порушення Загвіздянської сільською радою вимог чинного законодавства України, це не могло б бути безумовною підставою для скасування прийнятих нею рішень. Адже відповідач, звернувшись до компетентного органу із відповідною заявою щодо земельної ділянки, виконав всі передбачені чинним на той момент законодавством України вимоги, що стало підставою для прийняття радою оскаржуваного рішення.

Вищевказаний висновок суду підтверджується також правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 14 березня 2007 року, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування судами України та враховується при постановленні даного рішення.

Крім того, суд зазначає, що позивач, всупереч вимог ст.45 ЦПК України, ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру" жодним чином не обґрунтував в чому полягає порушення інтересів держави, не обґрунтовано необхідність їх захисту, а також не зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За таких обставин суд приходить до переконання про відмову в задоволені позовних вимог позивача.

Стосовно посилання відповідачів на порушення позивачем строків давності суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України).

По-скільки в даній справі інтереси держави представляє прокурор, тому його права, процесуальний статус та процесуальні строки поряд з іншими Законами регламентовані спеціальним нормативно-правовим актом Законом України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.ст.20, 23 Закону України "Про прокуратуру", при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право вносити подання; у встановленому законом порядку ініціювати притягнення особи до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, складати протокол про адміністративне правопорушення та починати досудове розслідування; звертатися до суду в передбачених законом випадках. У разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо: визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень; визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій. Для звернення прокурора з позовом до суду встановлюється 15-денний строк, що обчислюється з дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду.

В поданні прокуратури Тисменицького району про усунення порушень вимог земельного законодавства України від 13.05.2014р. (а.с. 24), позивач вимагав привести у відповідність до законодавства рішення та повідомити про вжиті заходи прокуратуру до 30.05.2014р.

Проте із заявленим позовом до суду прокурор звернувся лише 23.07.2014р., тобто позивачем пропущено вказаний строк позовної давності, позаяк позов подано після спливу 15-денного терміну з дня закінчення визначеного прокурором строку для розгляду подання, що є іншою самостійно підставою для відмови в позові.

Проте, у завязку з тим, що суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими і в задоволені позову слід відмовити за безпідставністю, тому до позовних вимог позивача судом не застосовуються строки позовної давності.

На підставі наведенного та керуючись ст.ст. 213- 215,218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову прокурора Тисменицького району до Загвіздянської сільської ради, ОСОБА_1 про скасування рішення Загвіздянської сільської ради від 27.06.2013 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий Р.Р.Струтинський