Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги обґрунтовано тим, що 14 травня 2008 року між акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - АТ «Сведбанк») та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 74 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 14 травня 2038 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2008 року.

25 травня 2012 року АТ «Сведбанк» відступив право вимоги за вказаними кредитним і забезпечувальним договорами ПАТ «Дельта Банк».

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 14 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 1 649 689,72 грн, з яких: 1 548 617 грн - тіло кредиту, 79 106 грн 41 коп. - проценти, 20 602 грн 90 коп. - пеня, 1363 грн 19 коп. - 3 % річних (прострочена заборгованість за тілом кредиту 3 071 грн 19 коп., зі сплати процентів - 63 761 грн 65 коп.).

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на обтяжену іпотекою квартиру.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» зі зміною правового обґрунтування вирішення справи.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення позову банку.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 14 травня 2008 року між АТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 74 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 14 травня 2038 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2008 року.

Згідно п. 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижчеспособів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; за виконавчим написом нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті 12.3. договору, договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим підпунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку експерту суб'єкта оціночної діяльності; шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

25 травня 2012 року АТ «Сведбанк» відступив право вимоги за вказаними кредитним і забезпечувальним договорами ПАТ «Дельта Банк».

Відмовляючи у задоволенні позову банку, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом умов договору іпотеки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Разом з тим, відсутня співмірність між розміром простроченої заборгованості відповідача із ринковою вартістю іпотечного майна. Крім того, іншою самостійною підставою для відмови в задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки є недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на іпотечне майно (банк звернувся до суду із позовом до спливу 30-денного строку, визначеного досудовою вимогою про усунення порушення кредитного договору).

Із висновками судів погодитися не можна.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Висновки апеляційного суду про недотримання позивачем порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого ч. 1 ст. 35 Закону України (щодо надсилання письмової вимоги про усунення порушення) є необґрунтованими, оскільки додержання цієї процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно ч. 2 ст. 35 Закону положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення судуздійснюється з урахуванням положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону України «Про іпотеку»в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною третьою статті 39 цього Закону передбачено, щосуд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-340цс15 від 04 листопада 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Дійшовши висновку про те, що сума простроченої заборгованості за кредитом неспівмірна із вартістю предмета іпотеки, апеляційний суд не врахував, що це не є самостійною підставою для відмови в позові, у порушення ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не встановив, чи не завдає збитків іпотекодержателюпорушення основного зобов'язання та чи не змінює обсяг його прав.

Крім того, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, зокрема пункт 12 в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, № 6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи вищезазначене, для правильного вирішення даної справи суду слід було з'ясувати, чи звертався банк до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно та чи наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, за вимогами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Судами у справі не встановлено фактичні обставини, які мають важливе значення для її правильного вирішення, тому рішення судів підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик