Провадження № 22-ц/779/430/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника Івано-Франківської міської ради Тарновської І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПП "Перша будівельна", про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

26.08.2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7, яка мала у користуванні земельну ділянку, що знаходиться у м.Івано-Франківську між будинком АДРЕСА_1 та будинком АДРЕСА_2, яку заповіла їй, про що 05.07.1995 року видано свідоцтво про право на спадщину.

Зазначала, що після смерті ОСОБА_7 і до цього часу вона користується зазначеною земельною ділянкою.

18.09.2008 року Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на її звернення повідомило, що на території, де знаходиться вказана земельна ділянка, розроблено генеральний план багатоповерхової забудови. Вважає, що цим порушуються земельні права громадян.

Вона ж хоче приватизувати земельну ділянку, а тому просила на підставі ст.119 Земельного кодексу України, статей 15, 16, 344 Цивільного кодексу України визнати за нею право власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, вважає, що позов є підставний, оскільки позивачка користується земельною ділянкою починаючи з 1992 року до кінця 2012 року. Земельна ділянка знаходиться у її користуванні і зараз, але вона не може її обробляти через те, що з кінця 2012 року забудівник зніс огорожу земельної ділянки, насипав на ній сміття, розмістив будівельні матеріали та зробив проїзд до будівельного майданчика, що підтвердили у судовому засіданні також свідки. Однак суд при ухваленні рішення не врахував наведеного.

Також суд не звернув уваги на такі пояснення позивачки та її представника. По-перше, суд послався на свідоцтво про право на спадщину, яке позивачка просила не брати до уваги, оскільки про нього було зазначено помилково. По-друге, відповідачем було надано докази по справі, які не стосуються предмету спору, оскільки договір оренди землі №254 від 26.10.2011 року, що укладений між міським головою та ТОВ "Прикарпатська туристична компанія", та інші пов'язані з ним документи не стосуються спірної земельної ділянки. По-третє, суд не згадав про долучену копію топо-геодезичних вишукувань, на яких видно розміщення земельної ділянки площею 0,0223 га.

На думку представника апелянта, до вказаних правовідносин, що стосуються набувальної давності, слід застосовувати норми Цивільного кодексу України (п.8 Прикінцевих і перехідних положень).

З наведених підстав просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, визнавши право власності за позивачкою в порядку набувальної давності на земельну ділянку для сільськогосподарських потреб площею 0,0223 га, що знаходиться у м.Івано-Франківську між будинком АДРЕСА_1 та будинком АДРЕСА_2, а судові витрати покласти на відповідача.

Апелянт, її представник, а також представник ПП "Перша будівельна" у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином за адресами, вказаними ними, та з дотриманням вимог ст.74 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Враховуючи це, повернення неврученої кореспонденції із відміткою "за закінченням терміну зберігання" слід вважати належним повідомленням осіб, що беруть участь у справі, в даному випадку апелянта та її представника, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. не визнала вимог апеляційної скарги, просила скаргу відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю, суд виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

З таким висновком погоджується також і колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що листом управління архітектури і містобудування від 16.05.2008 року №Д/708 позивачці на її звернення щодо передачі в приватну власність земельної ділянки між вулицями Добролюбова та Мартовича було повідомлено, що для виготовлення необхідних документів на вказану земельну ділянку необхідно долучити до заяви топогеодезичні вишукування земельної ділянки та довідку про термін користування нею (а.с.121).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м.Івано-Франківськ, вул.Галицька-вул.Добролюбова площею 0,4595 га; є комунальною власністю та належить Територіальній громаді міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради (а.с.39).

Як вбачається із договору оренди землі №254 від 26.10.2011 року, який був укладений між Івано-Франківською міською радою та ТОВ "Прикарпатська туристична компанія", останнє прийняло в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та експлуатації групи житлових будинків з вбудованими торгово-офісними приміщеннями, закладами громадського харчування, побутового обслуговування населення і гаражами, яка ззнаходиться в м.Івано-Франківську, ріг вул.Галицька-Добролюбова загальною площею 0,4595 га на строк п'ять років (а.с.41-43).

14.01.2011 року було проведено відновлення в натурі меж земельної ділянки ТОВ "Прикарпатська туристична компанія", що знаходиться за адресою м.Івано-Франківськ, вул.Галицька - вул.Добролюбова, та згідно акту жодних претензій при відновленні меж від землекористувачів заявлено не було (а.с.44).

29.05.2012 року рішенням 25 сесії 6 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради продовжено терміни оренди земельних ділянок ТОВ "Прикарпатська туристична компанія", що підтверджується витягом з рішення (а.с.48).

30.07.2012 року на підставі акту-передачі ТОВ "Прикарпатська туристична компанія" передано земельну ділянку в оренду площею 0,4595 га, що знаходиться в м.Івано-Франківську по вул.Галицька - вул.Добролюбова (а.с.45).

15.01.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору, який був укладений між Івано-Франківською міською радою та ТОВ "Прикарпатська туристична компанія", що підтверджується копією витягу (а.с.40).

Пред'являючи позовні вимоги позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку для сільськогосподарських потреб площею 0,0223 га, що знаходиться у м.Івано-Франківську між будинком АДРЕСА_1 та будинком АДРЕСА_2 (спірну земельну ділянку) за набувальною давністю на підставі ст.119 Земельного кодексу України та ст.344 Цивільного кодексу України.

Проте ст.344 ЦК не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин.

Так, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В абзаці другому даної норми передбачено, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Таким законом є Земельний кодекс України (ст. 119 ЗК), який встановлює строк володіння земельною ділянкою для набуття права власності на неї на підставі набувальної давності 15 років. Норма Земельного кодексу України є спеціальною до даних правовідносин, на відміну від норми ЦК України(ст.344), яка є загальною. Тому при набутті права власності на земельну ділянку за набувальною давністю потрібно керуватися саме нормами ЗК України. Цим спростовуються доводи апелянта про те, що ст.344 ЦК України повністю поширюється на земельні ділянки і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) регулюється ст.119 Земельного кодексу України, якою передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Частиною 2 статті 119 ЗК України передбачено, що передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Виходячи із даної норми закону, слід прийти до висновку, що набувальна давність взагалі не є окремою підставою для набуття земельної ділянки у власність. Дана стаття передбачає, що за певних умов особа може "звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її (земельної ділянки) у власність або надання у користування". Разом із тим, можливість подібного звернення абсолютно не залежить від дотримання вимог, обумовлених вказаною нормою (строку та характеру користування). Більш того, дотримання цих умов не означає і обов'язкового задоволення поданої заяви.

Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється "в порядку, встановленому цим Кодексом", тобто в загальному порядку. Такий порядок є встановлений: щодо набуття земельних ділянок у власність - ст. 118 ЗКУ, щодо набуття в оренду - ст. 123 ЗКУ, Законом України "Про оренду землі". Тому можна стверджувати, що "давність", передбачена статтею 119 ЗК не дає будь-яких переваг чи пріоритетності при передачі земельної ділянки.

Разом з тим, існує усталена судова практика щодо застосування положень статті 119 Земельного кодексу України.

З приводу цього Верховний Суд України у листі від 29.10.2008р. №19-3767/0/8-08 роз'яснив, що норма ст. 119 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 1 січня 2017 відповідно до п. 1 розділу IX

"Прикінцеві положення" ЗК України (п.3 листа).

Отже, у будь-якому разі на даний час до 01 січня 2017 року відсутні підстави для застосування ст.119 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

За таких обставин правові підстави для задоволення позову ОСОБА_4 відсутні.

Крім того судом із пояснень представника відповідача, які позивачем не було спростовано, встановлено, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та входить в число земельних ділянок, які надані в оренду ТОВ "Прикарпатська туристична компанія" ще у 2011 році. Дана земельна ділянка була призначена для будівництва житлових приміщень (дана обставина також підтверджується листом управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (а.с.9)), а не для ведення особистого селянського господарства. Проте про зміну цільового призначення земельної ділянки позивачка з заявою не зверталась. Цим спростовуються доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що позов стосується іншої земельної ділянки і договором оренди землі №254 від 26.10.2011 року (а.с.41-43) спірна земельна ділянка не охоплюється.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно вважав, що згідно Закону України "Про землеустрій" підтвердження розміру земельної ділянки та встановлення її меж в натурі здійснюється спеціально уповноваженою організацією, а також на підставі технічних матеріалів. На підставі ж фрагментів схеми генерального плану міста, наданих позивачкою, не можливо встановити межі земельної ділянки (а.с.8, 51). Однак ні позивачкою, ні її представником не заявлялось клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи для визначення розміру (площі) земельної ділянки та виділення її меж в натурі.

Також суд вірно не взяв до уваги довідку від 28.05.2008 року (а.с.7), згідно якої позивачка більше 20 років користується саме цією земельною ділянкою - городом по вул.Добролюбова між будинком АДРЕСА_1 та будинком АДРЕСА_2, оскільки така довідка не є належним та допустимим доказом, так як ні технічної документації, ні кадастрового номеру земельної ділянки, які б дали можливість ідентифікувати цю земельну ділянку, стороною позивача не представлено.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

Г.П. Мелінишин