Провадження № 2/760/4175/16
Справа № 760 /9057/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 вересня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді - Букіної О.М.
при секретарі - Січкар Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення самочинно побудованого гаражного боксу, -
В територіальних межах вказаної земельної ділянки біля гуртожитку АДРЕСА_2, ОСОБА_2 було розміщено металевий гараж.
Позивач зазначає, що розміщення гаражу має передувати звернення відповідача для надання відповідного дозволу.
Разом з тим, за відсутністю такої згоди та дозволу з боку позивача, земельна ділянка в установленому законодавством порядку відповідачу не передавалась.
За таких обставин, позивач вважає, що розміщення гаражу на спірній земельній ділянці є порушенням прав позивача, а тому підлягають захисту в судовому порядку.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд до відома не поставила.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 70 Закону України «Про вищу освіту», майно закріплюється за вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до Указу Президента України від 08.04.1995 № 289/95 «Про Київський політехнічний інститут» органам державної виконавчої влади заборонено передавати закріплене за Національним технічним університетом України майно, що перебуває у загальнодержавній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям або іншим навчальним закладам. Рекомендовано місцевим Радам не вилучати земельні ділянки для державних і громадських потреб з земель, наданих у користування Національному технічному університету України.
Встановлено, що 09.09.2015 року на адресу НТУУ «КПІ» надійшла заява від відповідача з проханням надати дозвіл на розміщення гаражного боксу на території за АДРЕСА_2. Зі змісту заяви вбачається, що даний гараж розміщений першим біля дороги на території гуртожитку НОМЕР_4 (а.с.8).
Таким чином, з поданих документів вбачається, що на емельній ділянки біля гуртожитку АДРЕСА_2, ОСОБА_2, було розміщено металевий гараж.
Доказів того, що відповідачу у встановленому законом порядку було відведено земельну ділянку для розміщення та будівництва гаражу суду не надано. Дані обставини також заперечуються позивачем.
24.09.2015 року позивач направив відповідачу листа в якому повідомив, що використання громадянами земельних ділянок АДРЕСА_3 є забороненим, а тому відповідач до 15.10.2015 року має звільнити земельну ділянку та знести самочинно побудований гаражний бокс (а.с.9).
Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Отже, обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи відповідних правовстановлюючих документів, а їх відсутність свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.
Згідно ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.
Виходячи з положень ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, а їх приведення у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які здійснили самовільне зайняття. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України закріплено принцип, відповідно до якого право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власнику майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Оцінюючи матеріали справи , суд вважає, що вказаний вище гаражний бокс був встановлений відповідачем без належного дозволу на земельній ділянці, яка не відводилася для цієї мети в установленому законом порядку, тобто в порушення вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що позов НТУУ «КПІ» є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 376, 391 ЦК України, ст.ст. 95, 116, 125, 212 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення самочинно побудованого гаражного боксу, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» судовий збір у розмірі 1378,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Солом'янський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: