У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Завгородньої І.М., Леванчука А.О., Парінової І.К., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Яценко Олег Михайлович, про визнання договору дарування недійсним,за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у березні 2013 року його син ОСОБА_7 запропонував підписати йому договір. Позивач вважаючи, що підписує договір довічного утримання, підписав договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 як з'ясувалося пізніше.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі і він помилявся щодо правової природи і змісту правочину, позивач просив на підставі ст. ст. 215, 229, 230 ЦК України, визнати його недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 9 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відповідно до ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач ОСОБА_6 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_9, за договором купівлі-продажу від 17 травня 1966 року, придбав житловий будинок по АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_7 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 22 березня 2013 року, укладеного між ним та ОСОБА_6 (дарувальником), посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 141. При цьому відповідно до заяви-згоди, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О.М. від 22 березня 2013 року, ОСОБА_9 як дружина дарувальника, надала свою згоду на дарування цього житлового будинку на ім'я ОСОБА_7

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач укладаючи спірний договір, розумів його зміст, тобто природу вчиненого правочину (договору дарування); був ознайомлений з наслідками вчинених дій та здійснював вільне розпорядження своєю власністю, яке відповідало його внутрішній волі. У той же час оспорюваний правочин не містить положень, якими б встановлювався обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Процедура укладення договору, його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація прав власності нового власника проведені відповідно до вимог чинного законодавства та не оскаржувалися сторонами. За таких обставин суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди залишили поза увагою та належним чином не перевірили доводів позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належного йому житлового будинку, оскільки він є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалідом першої групи, тяжко хворіє і потребує допомоги, а відповідач запропонував йому свою допомогу за умови переоформлення на нього житлового будинку. Укладаючи спірний договір, позивач через свою юридичну необізнаність помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Отже, не з'ясувавши всіх обставин, що передували укладенню спірного договору дарування та залишивши поза увагою доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК України. При цьому, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не прийняли до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 9 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.С. Ткачук Судді: І.М. Завгородня А.О. Леванчук І.К. Парінова О.В. Попович