АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 685/593/16-ц
Провадження № 22-ц/792/2187/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Гииньова А.М.

з участю : прокурора, відповідача, її представника, представника третьої особи Борщівської сільської ради

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 685/593/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду від 21 жовтня 2016 року по справі за позовом заступника прокурора Старокостянтинівської місцевої прокуратури Хмельницької області, поданим в інтересах держави до Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Борщівська сільська рада Теофіпольського району Хмельницької області, відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Теофіпольському району Хмельницької області про скасування (в частині) розпоряджень та визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Заступник прокурора Старокостянтинівської місцевої прокуратури звернувся до суду з вимогами про визнання незаконними та скасування розпорядження заступника голови Теофіпольської райдержадміністрації від 27 грудня 2011 року № 376/2011-р в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Борщівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, розпоряджень голови Теофіпольської районної державної адміністрації від 26 червня 2012 року № 165/2012-р в частині затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Борщівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, визнання недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 679347 від 31 липня 2012 року, який було видано ОСОБА_1 та зареєстровано в Книзі реєстрації Державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01202. В ________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_2 Провадження № 22-ц/792/2187/16

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 2обгрунтування позову зазначав, що ОСОБА_1 було передано земельну ділянку у власність в порушення вимог Земельного кодексу України, Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і

організаціям", оскільки спірна земельна ділянка відноситься до резервного фонду земель та перебувала в державній власності. В зв'язку із чим спірна земельна ділянка могла бути передана переважно громадянам, зайнятим в соціальній сфері на селі, а також особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. ОСОБА_1 не являється членом колективних сільськогосподарських підприємств, не зайнята в соціальній сфері Борщівської сільської ради, не проживала та не проживає на території села, не переселялася на територію села для постійного проживання, а тому спірну земельну ділянку їй було передано незаконно.

Рішенням Теофіпольського районного суду від 21 жовтня 2016 року визнано незаконним та скасовано розпорядження першого заступника голови Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області від 27 грудня 2011 року № 376/2011-р в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га, із земель резервного фонду Борщівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, для ведення особистого селянського господарства. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області № 165/2012-р від 26 червня 2012 року в частині затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, із земель резервного фонду за межами населеного пункту Борщівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області та передачі у власність. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 679347 від 31 липня 2012 року, виданий ОСОБА_1 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01202. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить його скасувати та постановити нове яким відмовити в задоволені позову, оскільки воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що ст. 23 Закон України "Про прокуратуру" передбачені випадки представництва прокурором в суді законних інтересів держави, проте прокурор в своєму позові не обгрунтував наявність підстав для представництва держави в суді, а також не визначив які саме інтереси держави порушено. Безпідставно було взято до уваги як доказ довідку Борщівської сільської ради від 28 березня 2016 року № 41, до повноважень якої відноситься перевірка соціального статусу громадянина та визначення її намірів щодо вибору місця проживання. Тому, інформація яка міститься у вказаній довідці є суб'єктивною та не підтверджується жодним письмовими доказами. На час розгляду справи в суді вона ОСОБА_1 проживала в сільській місцевості с. Борщівка, Теофіпольського району Хмельницької області. В судовому засіданні не було встановлено детальні обставини використання земельної ділянки, відсутні будь-які докази на підтвердження неефективності використання земельної ділянки, яке може призвести до погіршення її якісних характеристик, а сам факт використання чи не використання земельної ділянки, що в свою чергу не є предметом спору та підставою для позбавлення права власності на земельну ділянку не встановлений. У відповідності до ст. 118 ЗК України вона ОСОБА_1А, звернулася із клопотанням про надання їй у власність земельної ділянки, отримала вказану земельну ділянку у власність та приступила до її використання, а тому жодним чином не порушила вимог чинного законодавства та відповідно не вчинила жодного правопорушення, яке б стало підставою для позбавлення права власності. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності, суд першої інстанції в своєму рішення не обгрунтував поважність пропуску позовної давності та не можливості проведення прокурором детальної перевірки матеріалів на підставі яких приймалися розпорядження та як наслідок здійснити захист інтересів держави в суді.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до п. п.3, 4 ч. 1 та ч. 2, ст. 309 підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так судом встановлено, що розпорядженням Теофіпольської райдержадміністрації від 27 грудня 2011 року № 376/2011-р надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду, розташованих за межами населених пунктів Борщівської сільської ради.

Розпорядженням Теофіпольської райдержадміністрації від 26 червня 2012 року № 165/2012-р затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0000 га

На підставі цього розпорядження від 31 липня 2012 року ОСОБА_1 одержала державні акти серії ЯМ № 679347 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :03:004:0045) зареєстровані відповідно у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01202.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 33 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

В силу ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

У відповідності до п. 12 розділу Х «Перехідні положення», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Як передбачено ч. ч. 6, 7, 9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Із положень ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 статті 6 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, щорічного послання Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 9, 10 ст. 25 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд).

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що резервний фонд земель, який створюється в процесі приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, підлягає перерозподілу в першу чергу між працівниками державних і комунальних закладів, підприємств та організацій культури, освіти й охорони здоров'я та пенсіонерів з їх числа, що проживають у сільській місцевості.

Судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 на час отримання спірної земельної ділянки у власність не була членом КСГ «Ранок», не була зайнята у соціальній сфері сільської ради, місце проживання відповідача було зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ці обставини визнані сторонами.

Як вбачається безпосередньо з самих рішень райдержадміністрації про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердження проекту землеустрою і передачі у приватну власність передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка відносилася до земель резервного фонду.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що при передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки було порушено вимоги чинного законодавства, а тому позов прокурора є обґрунтованим.

Однак, вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про відсутність підстав для відмови в позові внаслідок спливу строків позовної давності.

Так, ухвалюючи рішення, суд зазначив, що прокурор подав позов в інтересах Державної інспекції сільського господарства України як уповноваженого державного органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, та виходив із того, що строк звернення з позовом прокурором не пропущений, оскільки Державна інспекція сільського господарства в Хмельницькій області не має повноважень для самостійного звернення до суду з позовом, прокурор звернувся з позовом до суду як позивач, при цьому в самих оспорюваних рішеннях не було вказано підстави для безоплатної приватизації землі.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ст. 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у ст. 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

У ч. 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 2 ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У випадку прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Така ж правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постановах від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 8 червня 2016 року № 6-3029цс15, 14 вересня 2016 року № 6-2165цс15, 28 вересня 2016 року № 6-832цс15, 26 жовтня 2016 року № 6-2070цс16, 9 грудня 2016 року № 6-413цс16, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Заступник прокурор Старокостянтинівської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом як позивач.

Однак, як вбачається з матеріалів справи на запити прокурора Теофі- польського району, правонаступником Теофіпольської районої прокуратури є Старокостянтинівська місцева прокуратура, Теофіпольська районна державна адміністрація 4 січня 2012 року та 4 липня 2012 року надала до прокуратури всі розпорядження Теофіпольської районної державної адміністрація із земельних питань, прийнятих в грудні 2011 року та червні 2012 року, в тому числі від 27 грудня 2011 року № 376/2011-р в частині надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Борщівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства та від 26 червня 2012 року № 165/2012-р в частині затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою та передачі їй у власність земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Борщівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства.

Як вбачається з тексту самих рішень в них чітко визначено, що земельна ділянка ОСОБА_1 надається з земель резервного фонду.

Отже, про наявність оспорюваних розпоряджень щодо виділення спірної земельної ділянки з земель резервного фонду прокурору було відомо в січні і липні 2012 року. В силу своїх повноважень, визначених Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», прокурор мав достатньо достатньо часу аби в межах трьох річного строку позовної давності перевірити законність вищевказаних розпоряджень державного органу та правомірність передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1

При цьому, прокурор не навів жодних поважних причин, які б перешкоджали проведенню перевірки та встановленню наявності порушення чинного законодавства при винесення вищевказаних розпоряджень державного органу в межах трьох річного строку позовної давності.

Проте з позовом до суду прокурор звернувся лише 27 травня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності, передбаченого нормами цивільного законодавства.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги в повній мірі не звернув, прийшов до хибного висновку, що прокурор на час ознайомлення з оспорюваними розпорядженнями державного органу не міг перевірити їх законності, при вирішенні спору не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позову внаслідок спливу строків позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Теофіпольського районного суду від 21 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення :

В позові заступника прокурора Старокостянтинівської місцевої прокуратури Хмельницької області, поданим в інтересах держави до Теофіпольської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Борщівська сільська рада Теофіпольського району Хмельницької області, відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Теофіпольському району Хмельницької області про скасування (в частині) розпоряджень та визнання недійсним державного акту на право власності на землю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Суддя (підпис) Р.С. Гринчук

Суддя (підпис) Л.М. Грох

Згідно з оригіналом : Суддя А.М. Костенко