АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, про визнання заповіту недійсним

та за об'єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу СташковаАнастасія Григорівна, про визнання договору дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 06.03.2014, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Сташковою А.Г.

Як на підставу визнання вказаного заповіту недійсним посилались на те, що заповіт був складений ОСОБА_5 під час знаходження останньої на стаціонарному лікуванні, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебувала у тяжкому фізичному стані у зв'язку з останньою стадією ракової інтоксикації та під впливом сильнодіючих знеболюючих наркотичних препаратів.

09 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 06.03.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідченого ПН КМНО Сташковою А.Г.

В обґрунтування позову зазначив, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за його дружиною ОСОБА_5 і він надав свою згоду, засвідчену нотаріально, про укладення ОСОБА_5 договору дарування з ОСОБА_3 Вказував на те, що введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а також тяжкі життєві обставини примусили його надати згоду на укладення такого правочину.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачі звернулися до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими.

Як на підставу скасування рішення суду посилались на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні надав перевагу доказам сторони відповідача, що викликає сумніви в неупередженості судді при наданні оцінки доказам. Суд незаконно та безпідставно відмовив в ряді клопотань на підтвердження позовних вимог зі сторони позивача.

За вказаних обставин просили скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.10.2016 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2, в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, з підстав наведених в ній.

Представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Третя особа ПН КМНО Сташкова А.Г. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 березня 2014 року ОСОБА_5 заповіла все своє майно, яке належатиме їй на день смерті своєму сину ОСОБА_3 Заповіт посвідчено ПН КМНО Сташковою А.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 452. Зі змісту заповіту вбачається, що приватним нотаріусом було встановлено особу спадкодавця та перевірено її дієздатність. Заповіт складено нотаріусом зі слів спадкодавця, прочитано особисто заповідачем вголос та підписано. У зв'язку з хворобою спадкодавця заповіт посвідчувався за місцем знаходження останньої в Київській міській клінічній лікарні № 8 за адресою: м. Київ, вул. Кондратюка, 8.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись до суду з позовом позивачі ОСОБА_1 (син померлої) та ОСОБА_2 (чоловік померлої) посилались на те, що ОСОБА_5 на час складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 16 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова) правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-131цс14 від 17 вересня 2014 року.

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи № 268 від 08 квітня 2016 року у момент посвідчення заповіту 06.03.2014 о 19 год. 30 хв. ОСОБА_5 виявляла ознаки астенічного розладу соматогенного ґенезу (органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу внаслідок онкологічного захворювання - F 06.67 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 3, а.с. 18-29).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_5 в момент посвідчення оспорюваного позивачами заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, що не є підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправомірно не долучено до матеріалів справи Висновок спеціаліста № 6/15 від 19.01.2015 Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи» МОЗ України ОСОБА_8, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи (т. 1, а.с. 247-250, т. 2, а.с. 1-53).

Більш того, слід зазначити, що здійснюючи висновки щодо стану ОСОБА_5 в момент посвідчення оспорюваного заповіту комісією Київського міського центру судово-психіатричної експертизи взято до уваги Висновок № 6/15 від 19.01.2015, здійсненого спеціалістом ОСОБА_8 на запит адвоката ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 23 на звороті).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним з тих підстав, що його було введено в оману при наданні згоди на укладення правочину, враховуючи наступне.

Як встановлено судом померлій ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 17.05.2011 НОМЕР_1.

06 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений ПН КМНО Сташковою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 447 (т. 1, а.с. 35-36). Зі змісту договору вбачається, що чоловік дарувальника - ОСОБА_2 надав свою згоду дружині на укладення договору дарування квартири. Справжність підпису ОСОБА_2 засвідчена нотаріусом.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 Постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 зазначав, що даний правочин вчинений внаслідок введення його в оману.

Разом з тим ОСОБА_2 не є стороною в спірному договорі дарування квартири. ОСОБА_2 як чоловіком дарувальника була надана лише письмова згода на укладення договору, яка завірена нотаріусом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, ОСОБА_2 не зазначено в позовній заяві доводів щодо введення в оману сторони оспорюваного правочину, зокрема дарувальника ОСОБА_5

Крім цього, в пункті 20 постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 роз'яснено, що норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, яким за своєю правовою природою є договір дарування, оскільки з його укладенням у сторін не виникає, як правило, взаємних прав та обов'язків.

Враховуючи вище викладене судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання договору дарування квартири недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання оспорюваного договору недійсним, у зв'язку з вчиненням особою правочину під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-551цс16 від 16.04.2016.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 та 03.06.2015.

Звертаючись до суду з позовом про визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК (вчинення правочину під впливом тяжкої обставини) ОСОБА_2 зазначав, що ним надано згоду, засвідчену нотаріусом, на укладення ОСОБА_5 договору дарування з ОСОБА_3, під впливом тяжкої для нього обставини, а саме: тяжка хвороба дружини ОСОБА_5 (цукровий діабет, рак тіла матки з ранніми метастазами, значне інтоксикаційне (отруйне) навантаження, дія сильнодіючих наркотичних засобів), хвороба престарілої 86-річної матері дружини - ОСОБА_9 (серцево-судинна недостатність, кардіосклероз), спричинення йому відповідачем ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

При цьому, зазначаючи про тяжкі обставини під впливом яких було укладено оспорюваний договір дарування, ОСОБА_2 доводив обставини, що стосуються надання ним згоди на укладення договору дарування.

Разом з тим ОСОБА_2 не доводив обставини укладення дарувальником - ОСОБА_5 оспорюваного правочину під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови судом першої інстанції в задоволенні ряду клопотань позивачів не є такими, з якими закон пов'язує обов'язкове скасування судового рішення, а тому не заслуговують на увагу судової колегії.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції у своєму рішенні не надав належної оцінки письмовим доказам та показам свідків зі сторони позивача, надавши перевагу доказам відповідача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Всі висновки суду повно та послідовно викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т. 3, а.с. 87-90).

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги за об'єднаними справами не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/12948/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14541/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.