УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 березня 2006 року, в розмірі 135 689,42 доларів США, що за курсом 25,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11 лютого 2015 року складає 3 468 221 грн 58 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 200,20 кв. м., житловою площею 95,40 кв. м. та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 01 березня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Крім того, банк просив суд виселити відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 разом з малолітніми ОСОБА_10, 2005 року народження, ОСОБА_11, 2012 року народження, з будинку (предмет іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати по справі.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтував тим, що кредитні зобов'язання ОСОБА_7 за кредитним договором від 02 березня 2006 року належним чином не виконуються, існує кредитна заборгованість, а тому з метою погашення відповідної заборгованості у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки яким забезпечено кредит на підставі іпотечного договору, укладеного 01 березня 2006 року між позивачем та ОСОБА_6

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року та додаткове рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 148 500 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а позичальник зобов'язувалася отримати кредитні кошти, використати кредити за цільовим призначенням та погашати кредит в порядку, сумах і строках, встановлених цим договором (а. с. 24-27).

01 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним вище кредитним договором.

Іпотекодавець ОСОБА_6 передав в іпотеку банку нерухоме майно у вигляді житлового будинку загальною площею 200 кв. м., житловою площею 95,40 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1 і належить іпотекодавцю на праві власності, а також передав в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,12 га. на якій розташовано вказаний будинок та яка належить іпотекодавцеві на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15 лютого 2006 року.

Через неналежне виконання позичальником умов договору про надання кредиту утворилась заборгованість в загальному розмірі 87 957,45 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності на момент розгляду справи, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

При цьому, міськрайонний судом встановлено, що загальна площа житлового будинку, на який позивач просив звернути стягнення, становить 200 кв. м. та відповідно не перевищує 250 кв. м., а позивачем відповідно до засад змагальності не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та, що у іпотекодавця у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду визнала правильними і обґрунтованими, а тому залишила без змін вказані вище судові рішення міськрайонного суду.

Погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

07 червня 2014 року набув чинності Закон про мораторій, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон про мораторій не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року, справа № 6-1644цс15. Аналогічні правові позиції міститься і у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року, справа № 6-58цс15), від 09 вересня 2015 року, справа № 6-483цс15.

З урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України, такі правові висновки Верховний Суд України мають враховуватися іншими судами при розгляді справ.

У порушення вимог ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових та передчасних висновків про законність доводів міськрайонного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» через набуття чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки сама по собі чинність цього Закону на час вирішення спору не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

З підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, та у зв'язку з невідповідністю вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України оспорюваного судового рішення апеляційного суду, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року слід скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська