Справа № 752/990/16-ц
Провадження по справі № 2/752/2263/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Антонової Н.В., при секретарях Ляліній А.О., Марченко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними.

В обґрунтування позову зазначила, що, як стало відомо позивачу 09.10.2015 року з ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договорами позики та процентів за користування грошима, у період з 2002 року по 2008 рік між її чоловіком, ОСОБА_3, та ОСОБА_2 було укладено ряд усних договорів позики, що підтверджується письмовими розписками від 13 червня 2002 року, 31 серпня 2003 року, 07 жовтня 2003 року, 26 березня 2005 року, 11 червня 2005 року, 09 лютого 2006 року, 10 лютого 2006 року, 29 травня 2006 року, 13 червня 2007 року, 06 жовтня 2007 року, 27 жовтня 2007 року, 15 січня 2008 року, на загальну суму 253 000, 00 доларів США та від 09 червня 2008 року, 18 червня 2008 року, 24 липня 2008 року, 30 липня 2008 року, 20 серпня 2008 року на загальну суму 259 600, 00 гривень та 500 доларів США.

Водночас, зважаючи на те, що позивач не була обізнана з тим, що між її чоловіком, ОСОБА_3, та ОСОБА_2 укладалися договори позики, згоди на їх укладення, попри те, що зазначені договори виходять за межі дрібного побутового правочину, не надавала, докази того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за договорами позики, були використані в інтересах сім'ї відсутні, з огляду на положення ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, просила визнати недійсними усні договори позики, підтверджені відповідними розписками, які були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як такі, в момент укладення яких були істотно порушені вимоги чинного законодавства.

Позивач та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві. Додатково зазначили, що грошові кошти отримані ОСОБА_3 за усними договорами позики, отримувалися останнім на бізнесові справи, що було підтверджено в судовому засіданні показами свідків.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав його необґрунтованості та пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. Зазначив, що посилання позивача на те, що останній не було відомо про укладення договорів позики між її чоловіком та ОСОБА_3 не відповідають дійсності, оскільки правовідносини між відповідачами існували близько 15 років, грошові кошти за договорами позики передавалися ОСОБА_2 ОСОБА_3 також в присутності позивача, та позичалися ОСОБА_3 як для задоволення особистих потреб, так і для сімейних потреб, в тому числі на лікування позивача.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що у період з 2002 року по 2008 рік між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено ряд усних договорів позики, що підтверджується відповідними письмовими розписками ОСОБА_3, зокрема:

-13 червня 2002 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 55 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 13 вересня 2003 року з виплатою щомісячно 2% процентів від суми позики, починаючи з 13 червня 2002 року.

Також, як вбачається з розписки, 14.06.2003 року за згодою сторін договір позики було продовжено на 1 рік, 26.03.2005 року - до 26.03.2006 року, та в подальшому до 31.12.08 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 7);

-31.08.2003 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 20 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 1 року та шести місяців з виплатою щомісячно 2% процентів від суми позики, починаючи з 01 жовтня 2003 року.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 26.03.2005 року, 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 8);

-07.10.2003 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 10 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 1 року та шести місяців з виплатою щомісячно 2% процентів від суми позики, починаючи з 08 листопада 2003 року.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 26.03.2006 року, 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 9);

-26.03.2005 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 10 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 26 березня 2009 року з виплатою щомісячно 2,2% процентів від суми позики, починаючи з 10 травня 2005 року.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 10);

-11.06.2005 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 5 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 2 років з виплатою щомісячно 2,2% процентів від суми позики, починаючи з 15 липня 2005 року.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 11);

-09.02.2006 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 25 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 3 місяців з виплатою щомісячно 4,0% процентів від суми позики, з можливою пролонгацією ще на 3 місяці.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 12);

-10.02.2006 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 15 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 3 місяців з виплатою щомісячно 4,0% процентів від суми позики, з можливою пролонгацією ще на 3 місяці.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 13);

-29.05.2006 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 20 000 доларів США, які зобов'язався повернути після продажу магазина чи будинку з виплатою 10,0% процентів від суми позики одночасно з погашенням позики.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 14);

-13.06.2007 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 20 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 1 року з виплатою щомісячно 20,0% процентів від суми позики.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 15);

-06.10.2007 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 35 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 1 року з виплатою щомісячно 2,0% процентів від суми позики, з можливою пролонгацією.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 16);

-27.10.2007 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 35 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 1 року з виплатою щомісячно 2,0% процентів від суми позики.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2008 року, 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 17);

-15.01.2008 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 3 000 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 1 місяця, з можливою пролонгацією.

Також, як вбачається з розписки, 06.02.2009 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 700 доларів США, 28.08.2014 року - 350 доларів США, залишок продовжено до 01.10.2013 року (а.с. 18);

-09.06.2008 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 32 000 гривень з цільовим призначенням «для вирішення питання оформлення землі в оренду по ТОВ «АТП «Фортуна Дарниця»», які зобов'язався повернути у випадку невиконання зобов'язань оформлення землі в оренду, з виплатою 15 процентів річних.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 19);

-18.06.2008 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 80 000 гривень та 500 доларів США з цільовим призначенням «для реєстрації статуту ТОВ «АТП «Фортуна Дарниця» та оплати переоформлення землі», які зобов'язався повернути у випадку, якщо «угода не відбудеться», з виплатою 15 процентів річних.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 20);

-24.07.2008 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 25 000 гривень з цільовим призначенням «для оформлення документів по землі ТОВ «АТП «Фортуна Дарниця»», у разі невиконання обов'язку по оформленню документів зобов'язався «компенсувати» 15 процентів річних.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 21);

-30.07.2008 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 1 000 гривень з цільовим призначенням «для оформлення землі по ТОВ «АТП «Фортуна Дарниця»», які, у разі невиконання обов'язку по оформленню, зобов'язався повернути з виплатою 15 процентів річних.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 22);

-20.08.2008 року ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_2 1 600 гривень з цільовим призначенням «для оформлення документів по землі ТОВ «АТП «Фортуна Дарниця»», які, у разі невиконання вказаної умови, зобов'язався повернути з виплатою 15 процентів річних.

Також, як вбачається з розписки, договір продовжено до 31.12.2010 року, 01.10.2013 року (а.с. 23).

Як вбачається зі Свідоцтвом про укладення шлюбу, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 1975 року, що підтверджується (а.с. 26).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як на підставу недійсності договорів позики, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 2002 року на 2008 роки, сторона позивача посилалася на положення ч. 2 ст. 65 СК України, відповідно до якого дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Так, позивач ОСОБА_1, допитана в судовому засіданні, як свідок, повідомила суду, що дізналася про боргові зобов'язання чоловіка лише після надходження позовної заяви з Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення заборгованості у жовтні 2015 року, до цього часу про укладення між її чоловіком та ОСОБА_2 договорів позики їй відомо не було, при передачі грошових коштів вона присутньою не була, її чоловік на потреби сім'ї грошові кошти у розмірі 20 000-30 000 доларів США у період з 2002 по 2008 рік не приносив, загалом вони жили скромно та ощадливо, у вказаний період нерухомого майна та цінних речей не купували, відпочивати не їздили, на лікування значних коштів не потребували. Також зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були партнерами по бізнесу, а тому, як пояснив їй чоловік, грошові кошти за договорами позики останній використав у бізнесових цілях.

Допитаний в судовому засіданні, як свідок, син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_8, повідомив суду, що декілька разів бачив у себе вдома свого батька та ОСОБА_2 разом, водночас підтвердити, що у останніх були ділові перемовини не зміг, оскільки, як зазначив, не був свідком їх бесіди. Також повідомив, що матері, яка могла б чути їх розмови, поруч з ними у вказані моменти не було.

Допитаний в судовому засіданні, як свідок, ОСОБА_9 повідомив, суду, що був присутнім при передачі ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики ОСОБА_10, рахує, що вказані грошові кошти отримувалися ОСОБА_3 на підприємницькі цілі, водночас підтвердити, що вказані грошові кошти не були використані в інтересах сім'ї ОСОБА_3 не зміг, лише зазначив, що пам'ятає, про те, що позивач при передачі грошових коштів за договорами позики присутньою не була.

Крім того, від ОСОБА_3 надійшла нотаріально завірена заява, згідно якої останній заявив, що його дружина, ОСОБА_1, ніколи не була присутньою при розмовах між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_9, не приймала участі в обговоренні будь-яких питань, що стосуються його з ними спільного бізнесу, про усі справи йому довелося повідомити дружині після відкриття судового провадження та отримання судової повістки (а.с. 167).

Разом з тим, надані стороною позивача докази щодо необізнаності позивача про укладення її чоловіком договорів позики та ненадання нею згоди на їх укладення, нотаріально завірена заява ОСОБА_3, не можуть бути прийняті судом до уваги, на обґрунтування наявності підстав для визнання договорів позики, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, недійсними, оскільки положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо права подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, не стосуються права одного із подружжя на укладення договору позики, оскільки, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не є тотожним з розпорядженням.

Отже, договір позики є правочином щодо отримання у власність коштів та не є договором на розпорядження майном, належного подружжю, а тому обов'язкової згоди іншого із подружжя на укладання такого договору законом не передбачено.

Обставини того, чи були грошові кошти, одержані за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, використані в інтересах сім'ї останнього, судом, при вирішенні даної справи не встановлюються, оскільки виходять за межі предмету позову, та не породжують жодних правових наслідків, крім тих, що передбачені ч.2 ст. 73 СК України, а саме наявність підстав для звернення стягнення на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Стосовно посилань сторони позивача, як на підставу недійсності вищевказаних договорів позики, на порушення при їх укладенні вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки укладені її чоловіком усні договори позики, що підтверджуються розписками, відбувалося без її відома та, відповідно, її згоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вищезазначеної Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як встановлено судом, сторонами усних договорів позики, укладення яких підтверджується письмовими розписками від 13 червня 2002 року, 31 серпня 2003 року, 07 жовтня 2003 року, 26 березня 2005 року, 11 червня 2005 року, 09 лютого 2006 року, 10 лютого 2006 року, 29 травня 2006 року, 13 червня 2007 року, 06 жовтня 2007 року, 27 жовтня 2007 року, 15 січня 2008 року, на загальну суму 253 000, 00 доларів США та від 09 червня 2008 року, 18 червня 2008 року, 24 липня 2008 року, 30 липня 2008 року, 20 серпня 2008 року на загальну суму 259 600, 00 гривень та 500 доларів США, є ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник). Добровільність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення зазначених договорів позики сторонами не оспорюється.

Водночас, відсутні підстави для визнання вказаних договорів позики недійсними з підстав відсутності вільного волевиявлення на їх укладення у позивача, як дружини позичальника, оскільки остання не є стороною укладених договорів позики.

Посилання сторони відповідача на необґрунтованість застосування до правовідносин між сторонами положень чинного Сімейного кодексу України, оскільки останні виникли до набрання ним чинності, не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що дію договорів позики, укладених ОСОБА_3 та ОСОБА_2, були неодноразово продовжено, зокрема й після набуття чинності Сімейним кодексом України.

Строки позовної давності, сплив якої є підставою для відмови в позові, за заявою відповідача ОСОБА_2, не застосовуються, оскільки судом встановлено наявність підстав для відмовити у позові, не пов'язаних з пропуском строків позовної давності. Крім того, як вбачається з позовної заяви та показів позивача, допитаної як свідка, остання дізналася про порушення її інтересів у жовтні 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, оскільки обставини, зазначені стороною позивача як підстава недійсності договорів позики, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 65, 73 СК України, ст.ст. 203, 215, 1046, 1047, 1049 ЦК України, п.п. 5, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 213 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а сторонами, які не були присутні при проголошенні рішення суду - протягом десяти днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя: Антонова Н.В.