Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитними договорами від 28 квітня 2006 року, 25 квітня 2008 року та від 23 травня 2008 року, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку як з боржника так і з поручителя - ОСОБА_2

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 140-28/04-2006И від 28 квітня 2006 року в розмірі 56 631, 09 доларів США, що еквівалентно 733 372 грн 96 коп.; заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року в розмірі 120 246, 14 доларів США, що еквівалентно 1 557 188 грн 23 коп.; заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 травня 2008 року в розмірі 29 459, 30 доларів США, що еквівалентно 381 498 грн 13 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача ОСОБА_1, яким належним чином не виконувалися зобов'язання за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в солідарному порядку з боржника та поручителя.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 28 квітня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 140-28/04-2006И, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 83 800 доларів США з цільовим використанням - придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1, зі сплатою 11,8% річних строком до 28 квітня 2027 року.

25 квітня 2008 року між банком та відповідачем було укладено договір споживчого кредиту № 0, за яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 140 000 доларів США зі сплатою 13% річних строком до 26 квітня 2038 року.

23 травня 2008 року між сторонами також було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 89 000 доларів США зі сплатою 15% річних строком до 23 травня 2018 року.

У забезпечення зазначених кредитних договорів, між банком та ОСОБА_2 28 квітня 2006 року, 25 квітня 2008 року та 23 травня 2008 року були укладені відповідні договори поруки, за умовами яких відповідач зобов'язалася відповідати в повному обсязі за зобов'язаннями боржника перед банком.

Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами виникли заборгованості, а саме за договором № 140-28/04-2006И від 28 квітня 2006 року в розмірі 56 631, 09 доларів США, за договором № 0 від 25 квітня 2008 року - 120 246, 14 доларів США, за договором № 0 від 23 травня 2008 року - 29 459, 30 доларів США.

Разом з тим, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обов'язковим для пред'явлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом в судовому порядку, є оригінал заяви на видачу готівки.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав про відсутність у нього будь-яких зобов'язань перед банком через неотримання кредитних коштів за кредитними договорами від 28 квітня 2006 року, 25 квітня 2008 року та від 23 травня 2008 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК Українипредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для її вирішення, заперечень відповідача належним чином не перевірив, не витребував та не дослідив оригінали заяв відповідача про видачу кредитних коштів (готівки), унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо залишення рішення суду першої інстанції без змін та наявності правових підстав для задоволення позову.

Крім того, встановивши, що договори кредиту укладено в іноземній валюті, суд апеляційної інстанції не перевірив наявність у банка ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, а відтак правильність нарахування боргу з урахуванням вимог ст. ст. 192 , 553 ЦК України, Закону України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 24 вересня 2014 року, у справі № 6-145цс14, щодо порядку визначення суми боргу за договором кредиту в іноземній валюті. При цьому не враховано, що положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко