АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1622/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Притула Н.Г.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

встановила:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом.

В судовому засіданні 14.09.2015 року ухвалою суду до участі у справі була залучена третя особа ОСОБА_4, яка звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказувала, що тривале перебування за кордоном та виникнення особистих сімейних обставин створили істотні труднощі та перешкоди для прийняття спадщини у встановлений законом строк.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився , подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилається на ті обставини, що вона є монахинею Свято-Покровського жіночого монастиря у м. Києві, де і проживає. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка у 2010 році склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла позивачу.

Однак, в установлений законом шестимісячний термін позивач не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки до липня 2014 року знаходилась за межами України, на території Російської Федерації у передмісті м. Москви, доглядаючи за інвалідом дитинства ОСОБА_8, яка є онукою її брата, а тому вважає, що строк пропущено з поважних причин.

Оскільки постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 11.06.2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини, а про іншого спадкоємця ОСОБА_5, на підставі заяви якого була відкрита спадкова справа 05.05.2014 року, позивачу нічого не відомо, то вона звернулась із позовом до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 55 років померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно: частину квартири АДРЕСА_1, що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.2006 року, та квартиру АДРЕСА_2, яка належала померлій на підставі договору дарування від 14.09.1995 року.

Спадкова справа до майна померлої ОСОБА_5 була відкрита Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_4 від 24 квітня 2014 року ( а.с. 48).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2014 року було задоволено заяву ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, та встановлено, що ОСОБА_4 є троюрідною сестрою ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 135).

Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 04 жовтня 2010 року, ОСОБА_5 заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті, ОСОБА_2.( а.с. 9).

Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 звернулась 04 червня 2015 року. (а.с 53).

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. від 11 червня 2015 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з пропуском ОСОБА_2 шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини.

З наданих позивачем доказів на підтвердження причин пропуску строку судом встановлено, що відповідно до довідки від 18.09.2014 року, виданою головою садівничого товариства «Юпітер», ОСОБА_2 проживала у свого брата ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3, з квітня 2012 року по липень 2014 року.

З довідки № 71 від 06.06.2015 року, що видана Свято-Покровським жіночим монастирем, встановлено, що ОСОБА_2 повернулась до м. Києва 15.07.2014 року.

В суді першої інстанції позивач пояснювала, що після тривалої відсутності в неї накопичились справи, а тому вона не мала можливості з'ясувати обставини щодо стану здоров'я ОСОБА_5 Весною 2015 року вона поїхала за місцем проживання ОСОБА_5, де позивачу повідомили про її смерть.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не знала про смерть спадкодавця ОСОБА_5, тому не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, навіть протягом одинадцяти місяців після повернення з Російської Федерації, а тому зазначені позивачем причини суд не визнав поважними та дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові № 6-1486цс15 від 04 листопада 2015 року, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними обґрунтуванню позовної заяви, наведені позивачем обставини щодо перебування в Російській Федерації по догляду за онукою брата ОСОБА_8, 2006 року народження, були належним чином досліджені судом першої інстанції, їм надана належна оцінка.

Посилання позивача на те, що вона не була обізнана про смерть ОСОБА_5, та до травня 2015 року з поважних причин не могла про це дізнатись, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач повернулась у м. Київ у липні 2014 року, а звернулась із заявою до нотаріальної контори у червні 2015 року, і жодних доказів поважності причин, з яких позивач не зверталась із заявою про прийняття спадщини у цей період, нею не надано не було.

Незнання про смерть спадкодавця як причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки сама по собі ця обставина без встановлення інших об'єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

В апеляційній скарзі позивач наводить нові обставини, на які вона не посилалась в позовній заяві та про які не повідомляла суд першої інстанції під час розгляду справи, а саме: що до травня 2015 року не могла розпочати пошук ОСОБА_5, оскільки доглядала за онуком ОСОБА_11, який потребував догляду у зв'язку з отриманою в ДТП травмою хребта.

Проте зазначені позивачем обставини також не можуть бути визнані поважними причинами, оскільки позивач повернулась в Україну 15 липня 2014 року, а відповідно до поданих нею до апеляційної скарги доказів, а саме - виписного епікризу № 16763 виданого Нейрохірургічним центром Броварської ЦРЛ, ОСОБА_11, 1990 року народження, отримав травму в ДТП 13 жовтня 2014 року, був виписаний 14 жовтня 2014 року, від подальшого оперативного лікування хворий та його родичі відмовились.

При цьому жодних належних доказів тих обставин, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_11, який потребував такого догляду, позивачем не надано. Довідка Свято-Покровського жіночого монастиря не є таким доказом, оскільки у довідці підтверджено лише факт відсутності позивача у монастирі у період з осені 2014 року до весни 2015 року .

Крім того, відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» , суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 заявлені до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_4, як спадкоємець ОСОБА_5 за законом, у визначеному законом порядку та строки, прийняла спадщину, подавши заяву до нотаріальної контори та за її заявою була відкрита спадкова справа.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: