У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016 Справа №607/11890/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря О.І. Чичкевич

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «ВіЕсБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення боргу на нерухоме майно та виселення ,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Фольксбанк», надалі позивач, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в м. Тернополі по вул.. Далекій, 19 А, що належить ОСОБА_1, та земельну ділянку площею 0, 1000 га в м. Тернополі по вул.. Далекій, 19 А, в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» , шляхом продажу майна банком від свого імені будь якому покупцію за ціною, визначеною уповноваженим експертом станом на дату продажу, з наданням усіх прав та повноважень продавця, а кошти від реалізації скерувати для задоволення вимог банку за договором кредиту від 19.06.2008 року в сумі 152955, 05 доларів США, та виселення відповідача з житлового будинку.

За письмовою заявою представника банку, в судовому засіданні 26.01.2016 року, котре проводилося в порядку ст. 197 ЦПК України, ухвалено замінити відповідача ПАТ «Фольксбанк» на ПАТ «ВіЕсБанк».

За правилами частини четвертої ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Ухвалою суду від 26.01.2016 року позов залишено без руху та надано позивачу строк до 15.02.2016 року для усунення наступних недоліків:

1)Верховний Суд України неодноразово у своїх постановах, зокрема №6-61цс15 від 27 травня 2015 року, та від 07 жовтня 2015 року №6-1935цс15, дійшов правового висновку про неправомірність задоволення судом позову банку про звернення стягнення боргу на предмет іпотеки без визначення ціни позову, яка не була зазначена у тексті позовної заяви, а з визначенням ціни позову на стадії реалізації предмета іпотеки . ВСУ зазначає, що положеннями ст.. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, в тому числі, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи із змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг, тощо, аналізу норм статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», ВСУ прийшов до правового висновку, що у розумінні норми ст.. 39 ЗУ «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6 ст.38 цього Закону. Тобто ціна предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Очевидно визначення ціни здійснюється на стадії поза межами процедури реалізації предмету іпотеки та судового розгляду, а саме етапі підготовки позовної заяви та з зазначенням ціни, як формули грошового вираження майна, в тексті позовної заяви.

2) Окрім того Верховний Суд України у справі №6-1049цс15 від 02.09.2015 року зробив правовий висновок, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Позивач припустився недотримання процесуальної норми щодо відповідності позову іншим вимогам закону (ч.4 ст. 119 ЦПК України), при складанні позовної заяви, а саме:

- не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його реалізації,

- при формуванні позовних вимог про виселення відповідача з переданого в іпотеку будинку, котрий не був придбаний за кредитні кошти, в тексті позову не запропонував відповідачу надання іншого житлового приміщення для проживання.

Ухвалу суду від 26.01.2016 року представником позивача отримано 02.02.2016 року, що стверджується наявним у справі повідомленням про вручення рекомендованого листа, однак у визначений судом строк позивач зазначених недоліків не усунув.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду в разі якщо провадження у справі вкритого за заявою, поданою без додержання вимог, передбачених ст. 119 і 120 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Керуючись п.8 ч.1 ст. 207, п.27 ч.1 ст.293 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

Позовну заяву у х в а л и в :

Позовну заяву ПАТ «ВіЕсБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення боргу на нерухоме майно та виселення - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий В.М. Братасюк