провадження 2/201/2857/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 вересня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди. Позивач в своєму позові посилається на те, що 15 лютого 2013 року між позивачем і відповідачем було укладено договір страхування від нещасних випадків строком дії до 21 лютого 2014 року, предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, в договорі визначено розмір страхового відшкодування, чергові платежі, строк, умови пролонгування договору та інш.. Умови договору належним чином виконувалися, платежі відбувалися своєчасно. 19 травня 2015 року стався страховий випадок - невідома особа побила позивача і завдала тілесні ушкодження, які визначені експертом як легкі тілесні ушкодження, що не завдали короткочасного розладу здоров'я. Згідно умов договору позивач вважає вказане страховим випадком, звернувся до відповідача з метою отримання страхового відшкодування, але отримав відмову. Йому завдана моральна шкода. Вважає вказане протиправним, оскільки він дійсно отримав ушкодження, є інвалідом 2 групи, умови цього випадку передбачені договором сторін. Вважає позивач, що вказане страхове відшкодування відповідач повинен відшкодовувати саме йому в повному обсязі, як це і передбачено договором страхування і просив стягнути таким чином з відповідача не виплачене страхове відшкодування у вказаному ним розмірі (матеріальну шкоду) та завдану моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» позовні вимоги не визнав, заперечував проти них повністю, пояснивши, що дійсно з позивачем було укладено договір страхування. Відповідно до умов цього договору вони, після звернення позивача, провели перевірку та запропонували позивачу надати їм необхідні документи (в тому числі і медичні), але позивач вказані документи не надав і вони були позбавлені можливості належним чином оцінити випадок, оформити його відповідно до договору і закону та виплатити вказану позивачем суму.

Тобто свої зобов'язання вони виконали в повному обсязі. При доведеності своїх вимог позивач може отримати вказані кошти. Виходячи з наведеного, вважають позовні вимоги до них безпідставними і не підлягаючими задоволенню, тому просили відмовити позивачу в позові.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 15 лютого 2013 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПрАТ СК «Інгосстрах» було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № LGLENS-131F1VL строком дії до 21 лютого 2014 року, предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, в договорі визначено розмір страхового відшкодування, чергові платежі, строк, умови пролонгування договору та інш.. Умови договору належним чином виконувалися, платежі відбувалися своєчасно. 19 травня 2015 року стався, на думку позивача, страховий випадок - невідома особа побила позивача і завдала тілесні ушкодження, які визначені експертом як легкі тілесні ушкодження, що не завдали короткочасного розладу здоров'я. Згідно умов договору позивач вважає вказане страховим випадком, звернувся до відповідача з метою отримання страхового відшкодування, але 03 серпня 2015 року отримав відмову з посиланням на п. 6.1.2 договору про відсутність страхового випадку. Позивач вважає, що вказаним йому також завдана моральна шкода. Вважає вказане протиправним, оскільки він дійсно отримав ушкодження, є інвалідом 2 групи, умови цього випадку передбачені договором сторін і повинні виконуватися. Вважає позивач, що вказане страхове відшкодування відповідач повинен відшкодовувати саме йому в повному обсязі. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що дійсно 15 лютого 2013 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПрАТ СК «Інгосстрах» було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № LGLENS-131F1VL строком дії до 21 лютого 2014 року, предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, в договорі визначено розмір страхового відшкодування, чергові платежі, строк, умови пролонгування договору та інш.. Умови договору належним чином виконувалися, платежі відбувалися своєчасно. 19 травня 2015 року стався випадок - невідома особа побила позивача і завдала тілесні ушкодження, які визначені експертом як легкі тілесні ушкодження, що не завдали короткочасного розладу здоров'я. Згідно умов договору позивач вважає вказане страховим випадком, звернувся до відповідача з метою отримання страхового відшкодування, але 03 серпня 2015 року отримав відмову з посиланням на п. 6.1.2 договору про відсутність страхового випадку.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Спірний договір є дійсним, укладеним із додержанням вимог законодавства з вільного волевиявлення сторін. Підписання договору позивачем визнається ним у позові. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Пунктом 6.1.2 Договору передбачений перелік ушкоджень здоров'я внаслідок нещасного випадку, а також зазначає про те, що повний перелік пошкоджень та розмір суми виплати зазначений у Таблиці № 1 «Ушкодження здоров'я внаслідок нещасного випадку та розмір страхових виплат по страховим випадкам» Додатку № 1 до Правил добровільного страхування від нещасних випадків.

Згідно ст. 57 Таблиці № 1 Додатку № 1 до Правил передбачені виплати за ушкодження м'яких тканин обличчя, що призвели після загоювання до: а) утворення рубців, пігментних плям довжиною (діаметром) від 1 до 3 см; б) утворення рубців, пігментах плям довжиною 3 см. і більше; в) значного порушення косметичного вигляду; г) спотворення.

Пунктом 3.3. Умов страхування встановлено обов'язок подання документів Страховиком на підтвердження страхового випадку.

Позивачем ОСОБА_1 не було подано відповідачу жодного документу медичної установи, який б свідчив про настання обставин, зазначених у пп. а)-д) ст. 57 Таблиці № 1 (відповідачем надано суду документи, надані відповідачу при зверненні). Так само таких доказів не було надано і суду.

Отже, виходячи з наданих доказів, враховуючи умови договору та правил добровільного страхування від нещасних випадків, відмова у виплаті страхового відшкодування є законною, а позов, в свою чергу, не підлягає задоволенню.

Слід зазначити, що відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення

Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сім'ї; завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; завданої безпідставним засудженням громадян; завданої фізичним і юридичним особам актами і діями, які визнані Конституцією судом неконституційними.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Таким чином, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є цивільне правопорушення, структурними елементами якого є чотири вищеописані складові (за винятками, встановленими чинним законодавством України).

Отже, чим підтверджуються вказані страждання та як вони впливають на життя позивача, який причинний зв'язок між діями ПрАТ СК «Інгосстрах» і переживаннями позивача залишається незрозумілим. В позовній заяві відсутні підтвердження факту спричинення позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони спричинені, відсутні факти, які підтверджують не. а також докази погіршення стану здоров'я та підтвердження морального страждання позивача. З чого при ньому він виходить при визначенні саме такого розміру моральної шкоди - 5000.00 грн.. також не зрозуміло.

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого зроблено не було.

Відповідно ст. 990 ЦК України та ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхового відшкодування провадиться страховиком згідно умов договору страхування, ч. 1 ст. 990 ЦК України: «страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката)», ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» «здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком». «Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування...».

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Вирішення даного спору та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням своїх договірних обов'язків саме позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за його рахунок.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi інші домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно завданої шкоди (крім договірних), предмета спору, а позивача не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, не знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України; ст. ст. 15, 16, 22, 23, 526, 527, 530, 610, 627, 1166, 1167, 990 ЦК України; ст. 25 Закону України «Про страхування», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 81, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -