Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4846/15-ц
Провадження №: 2/332/66/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 р.

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючий суддя Шалпегіна О.Л.

при секретарях Чухрай М.М., Кравець І.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 07.11.2012 р. померла її мати ОСОБА_7 За життя мати уклала договір, відповідно до умов якого подарувала 9/25 частин домоволодіння № 98 по вул. Каспійській у м. Запоріжжі відповідачеві ОСОБА_4 Позивач вважає, що на момент укладання договору дарування мати помилилась щодо природи правочину та мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки була у депресивному стані та тяжко хвора через онкологічне захворювання, цукровий діабет та розлади психіки. На думку позивача ОСОБА_7, як особа похилого віку за станом здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу будинку у власність ОСОБА_4 дише за умови отримання довічного догляду та утримання, тобто вважала, що по суті укладає договір довічного утримання.

На підставі викладеного, посилаючись на ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 9/25 частин домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, б. 98, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу 15.08.2012 р. за реєстровим № 2048; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказане домоволодіння.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що про спірний договір дарування вона дізналась вже після похорон матері. За життя мати збиралась подарувати будинок старшому онуку. Останні роки свого життя мати потребувала стороннього догляду, тому протягом 2011-2012 років позивач здійснювала за нею догляд. Чому мати приховала від неї факт укладання договору дарування вона не знає. Також позивач зазначила, що мати хворіла, мала психічні розлади. Спірне домоволодіння для неї було єдиним житлом, після укладення договору мати залишилась проживати у будинку, а ОСОБА_4 не вселялась туди та не завозила свої речі. Крім того, мати мала бажання передати будинок у власність тільки після смерті. Відповідач була подругою матері, вона практично щодня навідувала померлу, можливо доглядала за нею, приносила продукти харчування. Перший позов, який був предявлений до ОСОБА_4 позивач мотивувала тим, що мати не підписувала спірний договір, а також на момент його укладання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, але судом у його задоволені було відмовлено. Позивач усвідомлює, що правовим наслідком як договору дарування так і довічного утримання є перехід права власності на домоволодіння до відповідача, але вона вважає, щоб це було відповідно до закону.

Представники позивача під час розгляду справи також підтримали заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник ОСОБА_3, керуючись вимогами ст. 360-7 ЦПК України наполягала на застосуванні судом до правовідносин у цій справі висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Відповідач та її представник під час судового розгляду заперечували проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, мотивуючи тим, що відповідач з померлою ОСОБА_7 були знайомі протягом тридцяти років, за цей час стали близькими подругами. ОСОБА_7 останні роки хворіла, але це були загальні захворювання, не повязані з психічними розладами. Відповідач завжди підтримувала подругу, надавала їй допомогу, телефонувала, відвідувала у лікарні. Незважаючи на це ОСОБА_7 була самодостатньою людиною, отримувала пенсію, самостійно доглядала за собою, виконувала хатні справи, працювала по домогосподарству. З донькою ОСОБА_1 у померлої стосунки не склались, позивач вкрай рідко приїздила до матері, не приділяла їй уваги. Ані донька, ані онуки не привітали померлу у 2012 році із 70-річним ювілеєм. На початку травня 2012 р. ОСОБА_7 повідомила про своє бажання передати в дар відповідачеві належний їй будинок. Вперше до нотаріуса вони приїхали 22.05.2012 р., у цей день ОСОБА_7 особисто отримала у нотаріуса консультацію з приводу відчуження належного їй майна та оформила довіреність на імя ОСОБА_4 з метою підготовки необхідних документів. Під час другого візиту до нотаріуса 14.08.2012 р. ОСОБА_7 самостійно узгодила всі питання щодо правової природи та наслідків правочину. 15.08.2012 р. був укладений спірний договір дарування. ОСОБА_7 особисто виявила бажання безоплатно передати відповідачеві у власність частину домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, б. 98, особисто підписала договір дарування. Всю документацію на будинок померла передала відповідачеві. До ключів від будинку вона мала вільний доступ. Право власності за договором дарування було зареєстровано нею у встановленому законом порядку 05.09.2012 р. Реалізуючи право власності на домоволодіння, ОСОБА_4 уклала договір оренди приміщення літньої кухні з ОСОБА_8 Крім того. відповідач зазначила, що спірний договір вже був предметом судового розгляду за ініціативою ОСОБА_1, але у задоволені позову останньої про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що підпис померлої у договорі підроблений, а також - остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, судом було відмовлено. За життя ОСОБА_7 не оспорювала укладений договір. Дійсно вона залишилась проживати у будинку після укладання договору, оскільки вказане питання було узгоджено з відповідачем як власником майна.

Посилаючись на недоведеність позивачем того факту, що ОСОБА_7 помилялась стосовно правової природи правочину, відповідач та її представник просили суд у позові ОСОБА_1 відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 не використала наданого законом права на участь у розгляді справи, надала письмові заперечення з приводу заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Просила у задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що під час оформлення спірного договору дарування нею з чітким дотриманням вимог Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. було перевірено дієздатність ОСОБА_7, а також відповідність її волі і волевиявлення щодо вчинення саме договору дарування на користь ОСОБА_4 Ще під час консультації у травні 2012 року ОСОБА_7 висловила бажання подарувати належну їй частку домоволодіння № 98 по вул. Каспійській у м. Запоріжжі близький подрузі ОСОБА_4, як вдячність за підтримку та допомогу. Нотаріус розяснила ОСОБА_7 наслідки укладання такого договору, жодних питань та заперечень у ОСОБА_7 не виникло.

14.08.2012 року до неї знову звернулась ОСОБА_7, надавши усі необхідні документи, а 15.08.2012 року за особистої участі сторін було посвідчено договір дарування між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 Під час укладання вказаного договору нотаріусом померлій були розяснені наслідки договору та зясовані дійсні наміри на відчуження частини домоволодіння саме у формі договору дарування, а не договору довічного утримання. Доказами такого розяснення є пункти 7 та 10 договору. Жодних намірів щодо довічного утримання з боку ОСОБА_4 ОСОБА_7 не заявляла, її бажання щодо відчуження будинку було безумовним. ОСОБА_7 справляла враження цілком адекватної людини, чітко висловлювала свої думки, жодних депресивних станів та психічних розладів не проявляла. Підготовлений нотаріусом проект договору дарування тривалий час вивчався сторонами і лише після цього був підписаний. Вказане свідчить про те, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_7 діяла відповідно до свого внутрішнього волевиявлення та не помилялась щодо природи правочину дарування.

Свідок ОСОБА_9, допитаний під час судового розгляду пояснив, що з позивачем він перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Після смерті матері позивача ОСОБА_7 їм стало відомо, що остання подарувала свій будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, 98, ОСОБА_4 На момент смерті ОСОБА_7 у вказаному будинку крім померлої проживали ще ОСОБА_1 та її син. Вказане житло для ОСОБА_7 було єдиним. За життя вона виказувала свої наміри подарувати будинок онуку. ОСОБА_4 навідувалась до ОСОБА_7, як до так і після укладення договору дарування, приносила їй продукти харчування. Після укладання договору, відповідач не переселилась до спірного домоволодіння, свої речі туди не завозила. Останні роки життя ОСОБА_7 поводила себе не зовсім адекватно: проявляла агресію до сусідів, плутала їх імена та стать.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_7 була її сусідкою. Практично до смерті вона займалась присадибною ділянкою, вирощену на огороді продукцію продавала на ринку. ОСОБА_4 майже щодня до самої смерті приходила до ОСОБА_7, приносила їй продукти харчування. Коли ОСОБА_7 хворіла, то на день-два до неї приїздила її донька ОСОБА_1 За життя померла казала про те, що хоче заповісти будинок онуку. Відповідач не вселялась до будинку ОСОБА_7, свої речі до нього не завозила, а померла не збиралась виселятись звідти. Іноді поведінка ОСОБА_7 була дивною, вона могла не привітатись, переплутати людей, свідка сприймала за її батька та матір, безпричинно сварилась з сусідами.

Свідок ОСОБА_11 під час розгляду справи пояснила, що проживала по сусідству з померлою ОСОБА_7 Ще у 2011 році остання казала їй про те, що вона хоче подарувати або оформили заповіт на онука ОСОБА_9. Коли у 2012 році техніки бюро технічної інвентаризації провадили заміри домоволодіння, то ОСОБА_7 казала, що оформлює документи для заповіту. Перед смертю померла хворіла, але мала змогу виходити на подвіря. І ОСОБА_1 і ОСОБА_4 доглядали за нею, онук Євген також проживав з ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що позивач є її подругою. Вона приходила до неї у гості за адресою проживання її матері: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, б. 98. ОСОБА_4 там свідок чула розмову про те, що ОСОБА_7 має намір передати належний їй будинок старшому онуку. Коли у травні 2011 року ОСОБА_7 перебувала у лікарні, то ОСОБА_1 доглядала за нею: кормила, робила масаж. За життя померла була дуже жадібною людиною, тому, на думку свідка, вона не могла з власної волі безоплатно подарувати належний їй будинок.

Допитана у якості свідка ОСОБА_13 пояснила, що близько десяти років вона підтримувала дружні стосунки з ОСОБА_7 ОСОБА_4 також була подругою померлої. З донькою у ОСОБА_7 склались не дуже добрі стосунки, ОСОБА_1 більш року до смерті матері не приходила до неї, на що мати ображалась. Коли ОСОБА_7 виповнилось 70 років, ніхто з родичів її не поздоровив, ні онуки, ні донька навіть не зателефонували. Також свідок зазначила, що ОСОБА_7 була абсолютно адекватною людиною. Практично до останнього дня торгувала продуктами з власного городу. Потребувала вона спілкування з близькими та рідними людьми. Про договір дарування свідку стало відомо вже після смерті ОСОБА_7 від сусідів. ОСОБА_4 не вселялась до будинку ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що з 1976 року вона знала ОСОБА_7, оскільки вони працювали разом. ОСОБА_4 також була подругою ОСОБА_7, в них були дуже добрі стосунки. Зі слів ОСОБА_7 свідку відомо, що ОСОБА_1 образила мати, навіть побила її. Позивач не працювала, зловживала алкоголем. За рік до хвороби, ОСОБА_7 запросила до себе онуків та спитала про те, чи будуть вони за нею доглядати. Але ніхто турботи не проявив. На день народження, коли ОСОБА_7 виповнилось 70 років донька не завітала до матері, навіть не зателефонувала. Десь півтора роки до смерті ОСОБА_1 не приходила до матері. Влітку 2012 року ОСОБА_7 казала свідку про свій намір переоформити будинок на ОСОБА_4, оскільки онуки не проявили турботи про неї. У 2011-2012 рр. ОСОБА_7 хворіла, перебувала у лікарнях.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що у жовтні 2012 року вона звернулась до агентства з нерухомості щодо оренди житла. Там їй запропонували зняти времянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, б. 98. Договір був укладений 08.10.2012 р., а фактично вона оселилась за вказаною адресою 15.10.2012 р. У вказаному домоволодінні проживала ОСОБА_7, але вона сказала, що хазяйкою є ОСОБА_4 Договір оренди був укладений з відповідачем, саме їй свідок сплачувала орендні платежі та комунальні послуги. ОСОБА_7 була нормальною, адекватною людиною, працювала на городі. ОСОБА_4 приходила до ОСОБА_7, приносила хліб, ліки. Ще свідок бачила у ОСОБА_7 її онука Євгена. ОСОБА_1 вона побачила вже після смерті ОСОБА_7, приблизно у грудні 2012 року. Свідок показала їй договір оренди та повідомила, що власником домоволодіння є ОСОБА_4

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

15.08.2012 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2048 було посвідчено договір дарування частини домоволодіння, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 9/25 частин домоволодіння № 98 по вул. Каспійській у м. Запоріжжі зі всіма будівлями та господарськими спорудами (а.с. 61-62).

Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно за вказаним договором були внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно 05.09.2012 р. (а.с. 63).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла 07.11.2012 року, про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 256 (а.с. 60).

З копії свідоцтва про народження ІV-УР № 1416490, виданого 08.10.1962 року Орджонікідзевським райбюро ЗАЦС вбачається, що матірю ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_7, актовий запис № 2919 (а.с. 59).

Після укладення шлюбу 17.10.1981 року позивач змінила прізвище з «Марченко» на «Кузьменко», що підтверджується копією ОСОБА_13 з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с. 58).

Під час розгляду справи позивач заявляла, що її мати помилялась щодо природи правочину у звязку із перебуванням у депресивному стані через тяжкі хвороби та розлади психіки.

Перевіряючи вказані доводи ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому при розгляді цієї справи суд враховує обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.05.2015 р. у справі № 0809/6724/2012 між тими самими сторонами (а.с. 106-110). Зокрема, вказаним судовим рішенням встановлені наступні обставини.

За даними медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_7 перебувала на диспансерному обліку у поліклінічному відділенні Центральної клінічної лікарні № 4 Заводського району м. Запоріжжя з приводу цукрового діабету тип 2, середнього ступеню тяжкості, ожиріння - з 17.11.2011 року; гіпертонічної хвороби ІІ ст., ризик 4, ішемічної хвороби серця, кардіосклерозу СН-1 ст., ФК 1 ст. - з 24.11.2011 року, незрілої катаракти правого ока - з 16.12.2011 року.

У 2011 році ОСОБА_7 проходила лікування у терапевтичному відділенні лікарні з 5 по 24 січня з діагнозом ХОЗЛ П, фаза загострення, емфізема, пневмосклероз, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба Ш ст., аневризма, гіпертрофія лівого шлунку, мішковидна аневризма аорти в області печінкових артерій, цукровий діабет, хронічна хвороба нирок, нефротичний синдром, залізодефіцитна анемія 1ст.

З 22 травня по 20 червня 2011 року ОСОБА_7 перебувала на лікуванні в Міській клінічній лікарні екстремальної і швидкої медичної допомоги в нейрохірургічному відділенні з приводу черепно-мозкової травми, забиття головного мозку 1-2 ст., субарахноідального крововиливу, забиття м'яких тканин голови. Виписалася в стабільному стані під нагляд невропатолога.

З 15 червня по 26 червня 2011 року ОСОБА_7 лікувалася в неврологічному відділенні ЦКЛ № 4 з приводу наслідків черепно-мозкової травми.

З 1 листопада 2012 року ОСОБА_7 лікувалася в терапевтичному відділенні ЦКЛ № 4, де померла. Відповідно до протоколу патологоанатомічного дослідження № 51 від 08.11.2012 р. ОСОБА_7 померла від перехідно-кліткового раку правої нирки з метастазами в регіональні лімфовузли, печінку, головний мозок. Емболічний ішемічний інфаркт тім'яно-скроняної області правої півкулі.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначив, що в жодному із вказаних медичних документів не йдеться про розлад в психічній діяльності ОСОБА_7 на час вчинення оспорюваного правочину.

Крім того, згідно з висновком первинної посмертної судово-психіатричної експертизи від 25 червня 2013 року № 388, що також був предметом дослідження суду апеляційної інстанції, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 під час укладання довіреності від 22 травня 2012 року і посвідчення договору дарування від 15 серпня 2012 року виявляла ознаки органічного враження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, сахарний діабет, черепно-мозкова травма в 2011 р., дисциркулярна енцефалопатія) без психічних розладів. ОСОБА_7 станом на 22 травня і 15 серпня 2012 року могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Крім того, з медичних документів ОСОБА_7 вбачається, що померла перед укладанням спірного договору востаннє проходила лікування у неврологічному відділенні ЦКЛ № 4 м. Запоріжжя з 15 по 26 червня 2011 року. Оскільки спірний договір був укладений 15.08.2012 р., ОСОБА_7 більше року не перебувала на лікуванні у медичних закладах та не зверталась за медичною допомогою.

Допитані під час розгляду справи свідки як з боку позивача, так і відповідача підтвердили той факт, що ОСОБА_7 майже до останніх днів життя мешкала без стороннього догляду, самостійно за собою доглядала, обробляла присадибну ділянку, вирощену на огороді продукцію продавала на ринку.

Таким чином, встановленими судом обставинами спростовуються твердження позивача про те, що ОСОБА_7 помилялася щодо правової природи спірного правочину та була не в змозі розуміти зміст укладених нею правочинів через стан свого здоровя.

Стосовно змісту оспореного договору суд зазначає, що статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Аналіз зібраних у цій справі доказів в їх сукупності не дає підстав для висновку про недійсність договору дарування частини домоволодіння між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 15 серпня 2012 року, виходячи з наступного.

Стосовно належного розуміння змісту правочину суд зазначає, що волевиявлення з боку ОСОБА_7 на дарування належного їй будинку ОСОБА_4 вперше юридично зафіксовано у нотаріально посвідченій довіреності від 22 травня 2012 р. Вказаною довіреністю померла уповноважила ОСОБА_16 та ОСОБА_4 подарувати належну їй частку житлового будинку № 98 по вул. Каспійській у м. Запоріжжі Сапі Л.В., для чого надала відповідні повноваження діяти від її імені у відповідних установах та організаціях (а.с. 64).

Суду не надано належних та допустимих доказів того, що з моменту оформлення цієї довіреності до укладення спірного договору - 15 серпня 2012 року, тобто - протягом більш ніж двох місяців, ОСОБА_7 змінила свій намір укласти саме договір дарування, або невірно розуміла правовий зміст такого договору.

Вказаний висновок повністю підтверджений поясненнями третьої особи - приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, яка у письмових запереченнях зазначила, що 14 серпня 2012 року напередодні укладення спірного правочину ОСОБА_7 самостійно зявлялася до неї, щоб пересвідчитися у достатності документів для укладення договору дарування. Також, третя особа наполягає на тому, що ОСОБА_7 повністю усвідомлювала правову природу вчиненого правочину, зміст якого нотаріусом був повністю розяснений як при засвідченні довіреності 22 травня 2012 р., так і безпосередньо при укладанні договору дарування 12 серпня 2012 р.

До пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 щодо висловлювань ОСОБА_7 своїх намірів розпорядитися належним їй житлом, суд ставиться критично, оскільки такі пояснення суперечливі, наміри ОСОБА_7 відчужити або заповісти житло своєму онукові не підтверджені жодними обєктивними доказами, натомість реалізація справжніх намірів ОСОБА_7 підтверджується юридично значимими діями, вчиненими нею особисто.

Допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_14 пояснила, що саме через відсутність турботи і підтримки з боку родичів, померла змінила свої наміри щодо розпорядження майном та вирішила подарувати будинок ОСОБА_4

Крім того, пояснення позивача та свідків з її сторони щодо добрих стосунків між ОСОБА_7 та дочкою ОСОБА_1 спростовуються встановленим судом фактом організації поховання ОСОБА_7 та понесення з приводу цього витрат саме ОСОБА_4 (а.с. 76). Вказаніобставини позивачем не заперечувались, остання лише зазначила про те, що витрачені відповідачем кошти належали померлій.

Також, необізнаність ОСОБА_1 аж до смерті матері про вчинення нею правочинів з приводу відчуження майна, вселення ОСОБА_4 наймачів до домоволодіння свідчить про відсутність довірчих стосунків між позивачем та її матірю.

Щодо реального виконання сторонами ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договору дарування 9/25 частин домоволодіння від 15 серпня 2012 року суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи було встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_7 після укладання договору дарування домоволодіння залишилась у ньому проживати, а ОСОБА_4 не вселялась до нього.

З пояснень відповідача вбачається, що вказаний порядок користування ОСОБА_7 житлом був узгоджений ними до укладання договору дарування. Дійсно, вказане житло було єдине для померлої, саме тому вона залишилась у ньому проживати. А наміру вселятись до спірного домоволодіння безпосередньо після укладення договору у ОСОБА_4 не було. Вказана домовленість не спростовує факту переходу права власності до обдарованої особи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Натомість судом встановлено, що після укладення спірного договору відповідач отримала фактичний доступ до домоволодіння, їй були передані правовстановлюючі документи: оригінал будинкової книги, договір дарування. Вказані документи і на час розгляду справи перебувають у ОСОБА_4 Також, відповідачем надані докази того, що після укладення спірного договору саме вона сплачувала комунальні платежі за придбане нею нерухоме майно, що підтверджується наявними в неї квитанціями (а.с. 233-234).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Так, реалізуючи надані законом права, ОСОБА_4 як власник житла, після укладення спірного договору, а саме - 08 жовтня 2012 року уклала договір оренди щодо частини домоволодіння з ОСОБА_8І, згідно з яким остання вселилась до времянки, що є частиною домоволодіння 98 по вул. Каспійській у м. Запоріжжі (а.с. 122-123). Вказаний факт підтверджений документально та не заперечувався позивачем.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи, що спірний договір щодо відчуження нерухомого майна нотаріально посвідчений, здійснена державна реєстрація прав на нерухоме майно, відповідач фактично прийняла у власність нерухоме майно, спірний договір фактично виконаний сторонами. Протягом розгляду справи суду не надано жодного доказу, що ОСОБА_7 була не згодна зі змістом вказаного договору або заперечувала проти його виконання.

Посилання позивача на помилку ОСОБА_7 щодо змісту спірного правочину суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, про істотний характер помилки при укладенні договору дарування могло б свідчити таке неправильне уявлення про умови договору, за відсутності якого цей договір не був би укладений дарувальником при правильному розумінні його умов.

Проте, у справі встановлено, що ОСОБА_7, діючи свідомо, бажала настання саме тих наслідків, які були передбачені спірним договором. Тобто, договір був спрямований на перехід права власності до відповідача ОСОБА_4 за відсутності будь-яких дій майнового або немайнового характеру з боку останньої. Вказане підтверджується відсутністю будь-яких вимог з боку ОСОБА_7 щодо вчинення ОСОБА_4 якихось дій. Позивачем наявність додаткових умов укладення договору жодним доказом не доведено.

Щодо висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, на застосуванні якого наполягала представник позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з вказаною правовою позицією, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

З наведених вище підстав суд зазначає, що вказана правова позиція не підлягає застосуванню до правовідносин у цій справі, оскільки на відміну від справи, що розглядалася Верховним Судом України, дарувальник ОСОБА_7 за життя не оспорювала укладений нею договір, не зверталася до суду, не вчиняла дій, які б свідчили про допущену нею помилку, та у спілкуванні з іншими особами не посилалась на наявність такої помилки.

Тому суд зауважує, що помилка при укладенні договору має суто субєктивний характер, оскільки представляє собою неправильне сприйняття предмета чи інших істотних умов договору саме особою, яка є стороною такого правочину.

Обставин, які б свідчили про неправильне сприйняття ОСОБА_7 правової природи укладеного договору, під час розгляду справи не встановлено.

Натомість, припущення позивача, яка не є стороною спірного договору, не підтверджені належними доказами щодо наявності помилки з боку дарувальника, тому не можуть бути підставами для задоволення заявленого позову, оскільки відповідно до ч. 4. ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд враховує, що вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного правочину недійсним з інших підстав, які неодноразово змінювались позивачем, вже були предметом судового розгляду. Вказані обставини також свідчать про юридичну невизначеність позиції позивача щодо обставин укладення оспореного договору.

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач зі свого боку не довела факту укладення спірного договору ОСОБА_7 під впливом помилки, через що заявлений позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Приймаючи до уваги, що судом у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, витрати зі сплати останньою судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 23.02.2016 р. Повний текст рішення виготовлено 29.02.2016 р.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Шалпегіна