Справа № 357/5133/15-ц Головуючий у І інстанції Голуб А. В.
Провадження № 22-ц/780/192/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 38 22.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

22 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Таргоній Д.О.,

при секретарі - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Зінченко Ольга Андріївна, приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Величко Оксана Леонідівна, комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №7, Орган опіки і піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про спадщину та визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 з ОСОБА_9, який було в подальшому розірвано 12 квітня 2011 року. ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_9 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якого входить, зокрема, 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що належала йому на підставі заповіту своєї матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року. Позивач вказувала, що ОСОБА_9 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, оскільки він був зареєстрований на день її смерті у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується даними військового квитка, виданого на його ім`я, а право власності ОСОБА_9 на спірну квартиру підтверджено листом комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» №191 від 17 лютого 2015 року.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_8 року за її заявою в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Зінченко О.А. відкрила спадкову справу після смерті ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1. Однак, 04 липня 2013 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.Л. за заявою ОСОБА_4 на підставі поданих ним дублікатів документів, без перевірки у спадковому реєстрі наявності заяв інших спадкоємців відкрила спадкову справу після смерті його дружини ОСОБА_10 на спірну квартиру та 24 липня 2013 року видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру, у зв'язку з чим, на думку позивача, порушено право малолітньої дитини ОСОБА_3 на спадкування 1/6 частини спірної квартири після смерті свого батька ОСОБА_9

06 грудня 2013 року ОСОБА_4 згідно з договором дарування відчужив спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_5, яка, на думку позивача, не є добросовісним набувачем 1/6 частини спірної квартири, оскільки їй були відомі обставини спадкування ОСОБА_4 квартири та оформлення права власності на неї.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 1/6 частину квартири АДРЕСА_1, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 липня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_4 на спірну квартиру приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.Л. та зареєстроване в реєстрі за №1379, визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/6 частину спірної квартири та стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір у сумі по 1 827 грн. з кожного.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2015 року за клопотанням ОСОБА_2 залучено до участі в розгляді справи ОСОБА_5 в якості співвідповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із необгрунтованості та недоведеності позовних вимог. Зокрема, суд зазначив, що батько малолітньої дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_9 не прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10, оскільки із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальної контори не звертався та фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_10, так як не проживав з померлою за однією адресою на час відкриття спадщини.

Суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_10 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_4 на підставі п.1 ч.1 ст.549, ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, фактично вступивши у володіння та управління спадковим майном, яке складалося з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, оскільки постійно проживав з померлою за цією адресою на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст.553 ЦК УРСР 1963 року не заявляв про відмову від спадщини. 24 липня 2013 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 правомірно видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки спірної квартири, який в подальшому подарував спірну квартиру ОСОБА_5, а відтак остання набула право власності на квартиру на відповідній правовій підставі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що ні відповідачами, ні приватним нотаріусом у Білоцерківського міського нотаріального округу Величко О.Л. не було порушено прав малолітньої ОСОБА_3 на спадкування.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_2 За життя він перебував у зареєстрованому з ОСОБА_2, від якого вони мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними було розірвано 12 квітня 2011 року (а.с.19, 20, 87, т.1).

Встановлено, що померлий ОСОБА_9 також мав сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та батька ОСОБА_4, а його мати ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

За життя ОСОБА_10 склала заповіт від 02 квітня 1996 року, згідно з яким заповідала все належне їй на час смерті майно своєму сину ОСОБА_9 (а.с.193, т.1).

По справі встановлено, що на день смерті ОСОБА_10 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і їм відповідно до свідоцтва про право власності від 09 квітня 1993 року належала на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1. 05 травня 1993 року вказана квартира була зареєстрована у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 (а.с.190, 194, т.1).

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, є правильними.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР 1963 року визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року (справа № 6-167цс12), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із копії спадкової справи до майна померлої ОСОБА_10, що із заявою про прийняття спадщини після її смерті 04 липня 2013 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. звернувся її чоловік ОСОБА_4, який зазначив, що він прийняв спадщину, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року постійно проживав з померлою за однією адресою протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та фактично вступив в управління та володіння спадковим майном і протягом строку встановленого статтею 553 ЦК УРСР 1963 року не заявляв про відмову від спадщини. Також зазначив, що спадкоємцями першої черги, крім нього, є: дочки померлої - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та син померлої - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року. Однак ОСОБА_9 не здійснював жодних дій щодо прийняття спадщини, а ні шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, а ні фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном (а.с.185, т.1).

04 липня 2013 року ОСОБА_11 та ОСОБА_5 подали заяви приватному нотаріусу про те, що вони пропустили шестимісний строк для прийняття спадщини та ставити питання про її прийняття відмовилися, в управління та володіння спадковим майном вони не вступали (а.с.202, 208, т.1).

З довідки КП БМР ЖЕК №7 від 03 липня 2013 року №1642 вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Його дружина ОСОБА_10 була зареєстрована за вказаною адресою з 26 листопада 1991 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 року та спільно проживала з ним. Всього було зареєстровано двоє осіб (а.с.186, т.1).

Відповідно до довідки КП БМР ЖЕК №7 від 03 липня 2013 року №1644, син ОСОБА_4 - ОСОБА_9 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26 червня 1999 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.187, т.1).

В суді першої інстанції представник КП БМР ЖЕК №7 Розора І.А. підтвердила, що відомості, зазначені у довідках КП БМР ЖЕК №7 за №1642, №1644 відповідають дійсності, вони складені на підставі даних, зазначених у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у АДРЕСА_1.

Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_9 був прописаний за вказаною адресою з 26 червня 1999 року та знятий з реєстрації місця проживання 08 травня 2013 року, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.251-253, т.1).

Крім того, наведені обставини щодо реєстрації ОСОБА_9 у спірній квартирі підтверджуються копією поквартирної картки (форма Б), наданої представником КП БМР ЖЕК №7 (а.с.40, т.3).

По справі встановлено, що 24 липня 2013 року чоловіку померлої - ОСОБА_4 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.265, т.1).

Таким чином, воля спадкоємців ОСОБА_10 - її чоловіка ОСОБА_4 та її дітей: ОСОБА_11 і ОСОБА_5 знайшли своє вираження, а саме, в поданій ОСОБА_4 до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, а також в поданих ОСОБА_11 і ОСОБА_5 заявах про відмову від прийняття спадщини.

В свою чергу, син померлої ОСОБА_10 - ОСОБА_9 не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом, що відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР 1963 року є відмовою від спадщини за заповітом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що батько малолітньої дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_9 не прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10, оскільки із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальної контори з дня відкриття спадщини не звертався та фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_10, так як не проживав з нею за однією адресою на час відкриття спадщини.

Суд першої інстанції правильного зазначив, що після смерті ОСОБА_10 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_4 на підставі п.1 ч.1 ст.549, ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, фактично вступивши у володіння та управління спадковим майном, яке складалося з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, оскільки він постійно проживав з померлою за цією адресою на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст.553 ЦК УРСР 1963 року не заявляв про відмову від спадщини, а відтак йому правомірно видано 24 липня 2013 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки у праві власності спірної квартири.

Крім того, по справі встановлено та вбачається із спадкової справи до майна померлого ОСОБА_9, що після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зінченко О.А. із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3, а 02 серпня 2013 року із заявами про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_8 та батько ОСОБА_4

Із довідки КП БМР ЖЕК №7 від 08 травня 2013 №678, виданої ОСОБА_4 видно, що він був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 29 листопада 1991 року по теперішній час. Також у довідці зазначено, що за даною адресою був зареєстрований його син ОСОБА_9 з 26 червня 1999 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.37, т.2).

Відповідно до довідки КП БМР ЖЕК №7 від ІНФОРМАЦІЯ_8 року №619, виданої ОСОБА_2, її померлий чоловік ОСОБА_9 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26 червня 1999 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.14, т.2).

Як вбачається із даної спадкової справи до майна померлого ОСОБА_9, 12 лютого 2015 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зінченко О.А. було зроблено запит до КП БМР ЖЕК №7 щодо реєстрації осіб разом з ОСОБА_10 на день її смерті за адресою: АДРЕСА_1.

На вказаний запит КП БМР ЖЕК №7 надало нотаріусу дві довідки від 17 лютого 2015 року за №260 та №502, згідно з якими померла ОСОБА_10 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26 листопада 1991 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_7 року. На день її смерті були зареєстровані: ОСОБА_10, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.228, 229, т.2).

Однак, листом від 03 квітня 2015 року №564 начальник КП БМР ЖЕК №7 повідомив приватного нотаріуса Зінченко О.А. про те, що в наданій КП БМР ЖЕК №7 довідці від 17 лютого 2015 року за №502 помилково вказано, що ОСОБА_9 був зареєстрований в даній квартирі на день смерті ОСОБА_10 та відкликав вказану довідку (а.с.230, т.2).

При цьому, начальник КП БМР ЖЕК №7 надав приватному нотаріусу Зінченко О.А. довідку від 03 квітня 2015 року за №986 про те, що померла ОСОБА_10 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26 листопада 1991 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_7 року. На день її смерті були зареєстровані: ОСОБА_10 та ОСОБА_4, всього 2 чоловіки (а.с.231, т.2).

Як вбачається з копії паспорта на ім`я ОСОБА_9, серія НОМЕР_1, в ньому міститься штамп відділу внутрішніх справ Білоцерківського МУ ГУ України в Київській області м.Біла Церква про його прописку АДРЕСА_1 з 24 червня 1999 року (а.с.23-24, т.2).

По справі встановлено, що 27 липня 2015 року постановою приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Зінченко О.А. відмовлено ОСОБА_2 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 у оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що залишилась після смерті ОСОБА_10, яка склала заповіт на ім`я ОСОБА_9, з тих підстав, що не було надано правовстановлюючих документів на вказану 1/2 частину спірної квартири, а також 08 липня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив заборону вчиняти будь-які нотаріальні дії стосовно цієї 1/2 частини квартири (а.с.87, т.3).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_9 згідно даних військового квитка був взятий на облік Білоцерківським ОМВК Київської області з 24 серпня 1996 року, оскільки відповідно до довідки Білоцерківський ОМВК від 19 червня 2015 року ОСОБА_9 перебував на військовому обліку у Білоцерківському ОМВК з 24 червня 1999 року, що підтверджується обліковою карткою (а.с.84, т.1).

При цьому, суд вірно зазначив, що наявність у військовому квитку відмітки про прийняття ОСОБА_9 на облік з 24 вересня 1996 року не є підтвердженням того, що він проживав з померлою ОСОБА_10 за однією адресою.

Також суд першої уваги правильно не взяв до уваги відповідь начальника КП БМР ЖЕК №7 від 26 червня 2014 року за №1255 на запит адвоката Костюченко О.І., про те, що місце проживання ОСОБА_9 з 29 листопада 1991 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 у м.Біла Церква, а також довідку КП БМР ЖЕК №7 від 17 лютого 2015 року №260, оскільки відомості, які містяться у вказаних документах, спростовуються наведеними вище доказами.

Згідно зі ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 (абз.3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»судам роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, установивши, що у зв'язку з видачею ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки у праві власності на спірну квартиру не порушено право на спадщину малолітньої дитини ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його скасування.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06 грудня 2013 року ОСОБА_9 на підставі договору дарування квартири подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на праві особистої приватної власності. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 2031 (а.с.89, т.3).

Оскільки малолітня дитина ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2, не має речового права на частину спірної квартири, а ОСОБА_5 заволоділа спірною квартирою на підставі договору дарування, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову про витребування з незаконного володіння ОСОБА_5 1/6 частини спірної квартири та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частину спірної квартири.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в позові і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Що стосується поданого при апеляційному розгляді справи клопотання ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали щодо порушення закону службовими особами КП БМР ЖЕК №7 при виготовленні документів, то воно не підлягає задоволенню, оскільки під час розгляду справи апеляційний судом не встановлено порушень закону в діях службових осіб КП БМР ЖЕК №7, які можуть бути підставою для постановлення окремої ухвали відповідно до ст.211 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді