Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/9112/13-ц Головуючий у 1 інстанції Суркова В.П.
Номер провадження 22-ц/778/676/16 Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя про виселення.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 18 березня 2008 року було укладеного договір про іпотечний кредит № КР-23/Ф на суму 200000,00 грн. зі сплатою 12,5 % річних, на строк до 18 березня 2033 року.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконав. Станом на 14 січня 2011 року прострочена заборгованість склала 207102,23 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2011 року позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом проведення прилюдних торгів, яке є предметом іпотечного договору № 06 від 18 березня 2008 року, а саме: квартиру загальною площею 49,52 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 з початковою ціною 267399,00 грн., але не нижче ринкової , проте виконати зазначене рішення суду Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ не може через проживання в предметі іпотеки ОСОБА_3 та інших осіб - ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (донька).

03 квітня 2013 року на адресу ОСОБА_3 було надіслано вимогу у порядку ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» № 370/607-2 від 03 квітня 2013 року, яку ОСОБА_3 отримав 06 квітня 2013 року. До теперішнього часу відповідачі добровільно не виселяються.

На підставі викладеного позивач просив суд виселити із квартири за адресою: АДРЕСА_1: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2014 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 114,70 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно до вимог ст.. 213 ЦПК України Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення,яким суд,виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин ,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами,які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до вимог ст.. 214ч.1 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання:

чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається те,що між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 18 березня 2008 року було укладеного договір про іпотечний кредит № КР-23/Ф на суму 200000,00 грн. зі сплатою 12,5 % річних, на строк до 18 березня 2033 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2011 року,яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом проведення прилюдних торгів, яке є предметом іпотечного договору № 06 від 18 березня 2008 року, а саме: квартиру загальною площею 49,52 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 з початковою ціною 267399,00 грн., але не нижче ринкової ,

Задовольняючи позов ПАТ «ВТБ Банк» та виселяючи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були виконані всі вимоги, передбачені ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» і позовні вимоги про виселення є доведеними , проте судова колегія вважає ,що такі висновки не відповідають встановленим обставинам справи , здобутим доказам і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого приміщення, який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду,а відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Із іпотечного договору № 06 від 18.03.2008 року,укладеного позивачем і відповідачем ОСОБА_3 вбачається ,що у забезпечення належного виконання відповідачем своїх зобов»язань за кредитним договором від 18.03.2008р. він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1,що належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування ,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 24.12.1996 року за реєстровим № 4202,що підтверджується також витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 18063937( а.с.9-12, а.с. 132-134).

Таким чином іпотечне майно не було придбано відповідачем за рахунок кредиту банку і на час укладення кредитного договору вже належало відповідачу на праві приватної власності , а отже за вимогами ч.2 ст..109 ЖК України відповідач не може бути виселений із квартири без надання іншого постійного житла,проте суд, не застосувавши зазначені вимоги закону при розгляді справи, задовольнив позов про виселення відповідачів без надання іншого постійного житлового приміщення.

Крім того згідно з ч.4 ст.9,ст..109 ЖК України,ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку», а також роз»яснень,наданих у п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012р. примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення,на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або в інший погоджений сторонами строк.

Як вбачається із матеріалів справи, лист-вимога про звільнення житлового приміщення №370/600-2 від 03.04.2013р. була направлена лише відповідачу ОСОБА_8., проте іншим відповідачам банком не направлялась(а.с.8).

Крім того,із матеріалів справи видно,що відповідач ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 ,який є неповнолітньою особою, згідно з довідкою МКП «Основаніє» №14/309 від 20.02.2014р.(а.с.54) проживає і зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1.Відомостей щодо проживання його на час укладення іпотечного договору у іншому житловому приміщенні позивач не надав.

Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вище обставини справи, у порушення вимог ст.. 212 ЦПК України не надав доказам належної оцінки , неправильно застосував закон - ст..109 ЖК України в поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку"., внаслідок чого неправильно вирішив справу,задовольнивши позовні вимоги про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на зазначене, судова колегія приходить до висновку про те,що підстави для задоволення позову про виселення відповідачів із житлового приміщення відсутні,рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2014 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5,ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: