Ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

МаляренкаА.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 55 тис. доларів США, строком до 23 жовтня 2018 року або достроково зі сплатою 12,90 % річних за користування кредитом. На забезпечення виконання взятих зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_3 на підставі укладеного з банком договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року № 0-З передав у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею: 80,5 кв. м. У подальшому 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги, яке виникло з вищевказаних договорів кредиту та іпотеки, у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Позивач зазначив, що через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 150 443,03 доларів США, що еквівалентно 1 202 491 грн 13 коп., із яких: 80 557,29 доларів США, що еквівалентно 643 894 грн 42 коп., - заборгованість за кредитом; 69 885,74 доларів США, що еквівалентно 558 596 грн 72 коп., - заборгованість за процентами за користування кредитом. Таким чином ПАТ «Дельта Банк» як новий кредитор та іпотекодержатель просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, визнати за банком право власності на предмет іпотеки, припинити право власності на предмет іпотеки у відповідача та витребувати в останнього правовстановлюючі документи на предмет іпотеки.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено.

У рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року № 0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, зі сплати заборгованості, яка станом на 12 листопада 2013 року складає 150 443,03 доларів США, що еквівалентно 1 202 491 грн 13 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 80,5 кв. м, вартістю 405 060 грн 50 коп. (на підставі договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року № 0-3), шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 80,5 кв. м.

Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_3 на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 80,5 кв. м, у тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаним приміщенням.

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на вказаний предмет іпотеки.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» і визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає йому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки згідно із застереженням, що міститься в іпотечному договорі, передбачено задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», то апеляційний суд вважав наявними підстави для звернення стягнення шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 24 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 55 тис. доларів США зі сплатою 12,90 % річних за користування кредитом, який зобов'язався повернути до 23 жовтня 2018 року або достроково.

25 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 0-З, згідно з яким останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 80,5 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив назву на ПАТ «Укрсиббанк».

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору від 24 жовтня 2007 року № 0 та договору іпотеки від 25 жовтня 2007 року № 0-З в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 12 листопада 2013 року становить 150 443,03 доларів США, що еквівалентно 1 202 491 грн 13 коп., із яких: 80 557,29 доларів США, що еквівалентно 643 894 грн 42 коп., - заборгованість за кредитом; 69 885,74 доларів США, що еквівалентно 558 596 грн 72 коп., - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Листом від 04 грудня 2013 року ПАТ «Дельта банк» направило відповідачу вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та про добровільне звільнення приміщення, передачу ключів та документів, а також попереджено, що у випадку невиконання вимоги на предмет іпотеки буде звернуто стягнення у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку».

Також установлено, що відповідно до п. 4.2 зазначеного договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Розділ 5 договору іпотеки визначає можливість та способи звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Разом із цим відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Крім того, у правових висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16 та від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, зазначено, що, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд неправильно застосував норми ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Проте вищевказаних правових позицій Верховного Суду України апеляційний суд не врахував, не дослідив достатньо повно умов укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не є безспірним висновок апеляційного суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно та визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.В.Ступак