Справа № 189/179/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.03.2016 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Пустовар О.С.

при секретареві Комеристій І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське заяву ОСОБА_1, представник заявника: ОСОБА_2, зацікавлена особа: відділ реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту, що має значення, -

В С Т А Н О В И В :

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті 21 листопада 2015 року в м. Донецьк її батька ОСОБА_3, який народився 30.01.1939 року. В своїй заяві вона зіслалася на те, що її батько ОСОБА_3 зареєстрований за постійним місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак через незадовільний стан свого здоровя та необхідністю лікування тимчасово проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ОСОБА_3 помер на території, яка є тимчасово окупованою.

У судовому засіданні заявниця заяву підтримала та просить її задовольнити, надавши до суду заяву з уточненими вимогами, в якій просять суд встановити факт смерті ОСОБА_3 25.11.2015 року.

Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Не заперечує проти задоволення заяви.

Свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтвердили той факт, що батько заявниці ОСОБА_3 помер 25.11.2015 року у м. Донецьк, коли перебував у своєї доньки.

Вислухавши заявницю, свідків по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Згідно копії свідоцтва про народження серії ІІ-УР № 384976, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 (а.с.3).

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 396984, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб 06.03.1982 року. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на «Підгорна» (а.с.4).

Згідно копії свідоцтва про смерть від 27.11.2015 року ДНР № 011920, ОСОБА_3 помер 25.11.2015 року у Донецькій народній республіці (а.с. 6).

Відповідно до копії рішення Кіровського райсуду м. Донецька від 02.04.2010 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, українця, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 Каширського району Волинської області, громадянина України, мешкаючого за адресою м. Донецьк -42, вул. Купріна, 260-а/1, визнано недієздатним й призначено йому опіку. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянку України, мешкаючу за адресою м. Донецьк -42, вул. Купріна, 260-а/1 призначено опікуном над ОСОБА_3 (а.с. 7).

Згідно копії акту від 05.01.2016 року, виданого Великомихайлівською сільською радою Покровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 21.12.2015 року без реєстрації (а.с.21).

Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано ОСОБА_1, яка є донькою померлого.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3, заявниця подала лікарське свідоцтво про смерть № 168 від 26.11.2015 року, видане Комунальним підприємством Центр первинної медико санітарної допомоги № 5 м. Донецька, що розташоване на окупованій території, згідно якого ОСОБА_3 помер 25.11.2015 року внаслідок хронічної судинно мозкової недостатності ІІІ ст., наслідки мозкового інсульту з гіпертонічною хворобою (а.с.5).

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, представник заявника: ОСОБА_2, зацікавлена особа: відділ реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту, що має значення задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 25 листопада 2015 року в м. Донецьку внаслідок хронічної судинно мозкової недостатності ІІІ ст., наслідки мозкового інсульту з гіпертонічною хворобою.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Покровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя О.С. Пустовар