Номер провадження: 22-ц/785/5573/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гончаренко В.М., Короткова В.Д.,

при секретарі: Ярахмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Публічне акціонерне товариство акціоненрний банк „Південний про стягнення боргових зобовязань, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_4, третьої особи Публічне акціонерне товариство акціонерний банк „Південний, в якому просив:

- визнати спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кредит в сумі 480000,00 доларів США отриманий за кредитним договором № В 536 від 03 листопада 2006 року, укладеного між ПАТ «АБ «Південний» та ОСОБА_2;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 112095,52 долара США в якості ? частини сплачених ОСОБА_2 станом на 29 травня 2015 року грошових коштів за вказаним кредитним договором; вирішити питання про відшкодування судових витрат.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 28.05.2002 року між сторонами по справі був укладений шлюб. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2011 року шлюб між ними був розірваний. Зазначене рішення набрало законної сили 26.09.2011 року. Під час шлюбу, а саме 03.11.2006 року, між ОСОБА_2 та ПАТ «АБ «Південний» був укладений кредитний договір № В 536 (далі також - кредитний договір) та отриманий кредит в розмірі 480000,00 доларів США строком до 2021 року. Метою укладання договору було придбання нерухомості, що зазначено в п. 1.2 розділу 1 цього кредитного договору. 03.11.2006 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1. Також, 03 листопада 2006 року ОСОБА_2 передав квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ПАТ АБ «Південний» у забезпечення виконання ним вказаного кредитного договору. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2012 року квартира АДРЕСА_1 була визнана спільним майном ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та поділена між ними в рівних частках. З вересня 2011 року та по цей час ОСОБА_2 за власні кошти погасив банку частково кредит на суму 224191,05 доларів США. На цей час у ОСОБА_2 виникли фінансові труднощі, які перешкоджають сплачувати кредит в повному обсязі. У звязку з тим, що свого часу кредит був отриманий ОСОБА_2 в інтересах сім`ї на придбання житла для сім`ї, тобто кредитний борг є спільним боргом подружжя, ОСОБА_2 усно звернувся до ОСОБА_4 з проханням відшкодувати йому 1/2 частину грошей сплачених ним на погашення кредиту після розірвання шлюбу у розмірі 112095,52 долара США та запропонував ОСОБА_4 продовжити сплачувати зазначений кредит в рівних частках для усунення заборгованості по кредиту та недопущення звернення стягнення боргу за рахунок їх квартири. Однак, ОСОБА_4 сплатити ОСОБА_2 кошти та продовжити погашати кредит спільно відмовилась. Виходячи з того, що заборгованість за кредитним договором є спільним боргом ОСОБА_2 та ОСОБА_4, так як договір укладений в інтересах сім`ї, а саме на придбання житла для сім`ї., позивач вважає, що ОСОБА_4 повинна відшкодувати ОСОБА_2 1/2 частину вже сплачених ним коштів на погашення кредиту після розірвання шлюбу, а саме в розмірі 112095,52 долара США. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх прав з вимогою визнання заборгованості по зазначеному кредиту спільною сумісною заборгованістю та вимогою стягнути з ОСОБА_4 на його користь 112095,52 долара США. В якості правового обґрунтування наведені ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України.

У ході розгляду справи представник позивача надав заяву від 19.04.2016 року про залишення частини позовних вимог без розгляду, у якій просив позов в частині вимоги про визнання спільним боргом сторін кредиту в сумі 480 000 доларів США, отриманого за кредитним договором № В 536 від 03 листопада 2006 року залишити без розгляду. Заяву була судом задоволена та 19.04.2016 року винесена ухвала суду.

Також, у ході розгляду справи позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій він остаточно просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 263 564 гривень 38 копійок, сплачених за період з 01.09.2011 року по 23.02.2016 року як частину кредитних зобовязань перед ПАТ АБ «Південний» за кредитним договором № В 536 від 03 листопада 2006 року. Заява була судом прийнята до розгляду з огляду на відповідність законодавству України.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.05.2002 року по 26.09.2011 року, тобто, коли набрало законної сили рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2011 року по справі №2/1522/10653/11 (т.1, а.с.17);

- у період шлюбу, а саме 03.11.2006 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір № В 536 з ПАТ «АБ «Південний», за яким отримав кошти на суму 480000,00 доларів США строком до 2021 року з метою отримання кредиту: придбання нерухомості, що зазначено в п. 1.2 розділу 1 цього кредитного договору (т.1, а.с. 8-11);

- у цей же день, 03.11.2006 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, було придбано у власність трикімнатну квартиру загальною площею 173.5 м.кв. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12);

- 03 листопада 2006 року ОСОБА_2 передав вказану квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ПАТ АБ «Південний» у забезпечення виконання ним вказаного кредитного договору (договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5, зареєстровано у реєстрі за №16321 (т.1, а.с.13-16);

- 08.11.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № В 536 від 03.11.2006 року (т.1, а.с. 59-60), згідно п.1.1. якої сума наданого кредиту склала 615 000, 00 дол. США строком з 08.11.2007 року по 02.11.2021 року зі сплатою 11, 5% річних;

- заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.09.2012 року по справі №1522/13171/11 був розглянутий позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа АБ „Південний про поділ майна подружжя. Вказаним рішенням суду, за результатами проведення поділу, було визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартиру загальною площею 173, 5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 гектарів, за адресою м. Одеса, пров. Ванний, 13, кадастровий номер :27:004:0255 (а.с.19-23).

Дане рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2013 року.

12.06.2013 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за яким остання зобовязалась на умовах, визначених у цьому договорі поруки, відповідати перед кредитором за порушення ОСОБА_2 його зобовязань перед кредитором, що виникли із кредитного договору №В 536 від 03.11.2006 року та всіх додаткових угод до нього, в тому числі і тих, що будуть укладені в майбутньому, згідно з яким кредитор зобовязується надати позичальнику кредит на суму 615 000, 00 дол. США, а позичальник зобовязується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі, повернути кредитору кредит, сплатити відсотки за фактичний термін користування кредитом, а також сплатити штрафи та пені, передбачені умовами кредитного договору та обраховані кредитором.

Згідно п.1.4 вказаного договору, поручитель відповідає перед кредитором солідарно з позичальником за зобовязаннями останнього по кредитному договору, в тому числі як по сплаті основного боргу за кредитом в розмірі неповерненої в термін суми кредиту, але не більше 142 780, 32 дол. США, відсотків за користування кредитом, нарахованих відповідно до кредитного договору, але не більше 139 795, 81 дол. США, усе разом 282 576, 13 дол. США, усім своїм майном і засобами, на які може бути звернене стягнення відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з довідкою ПАТ «АБ «Південний» вих.. №16-4024БТ від 27.08.2015 року (т.1., а.с.51), загальний розмір грошових коштів, сплачених ОСОБА_2 за кредитним договором №В 536 від 03.11.2006 року на суму 480 000, 00 доларів США за період з 01.09.2011 року по 29.05.2015 року склав 167 440, 60 доларів США.

У відповідності до довідки банку №16-9101 БТ від 24.02.2016 року за період з 03.06.2012 року по 23.02.2016 року позивачем після 29.05.2015 року за вказаним кредитом договором №В 536 від 03.11.2006 року було сплачено кошти на суми: липень 2015 року 1 500 доларів США; листопад 2015 року 3 700 дол. США; лютий 2016 року 5 000 доларів США.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідачки 1/2 частки сплачених за період з 01.09.2011 року по 23.02.2016 року за кредитом коштів з переведенням за курсом НБУ на день подання уточненого позову (1 долар США = 25, 484764 гривні) : (167 440, 6 + 1500 + 3700 + 5000) : 2 х 25, 484764 грн. = 2 263 564, 38 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення боргових зобовязань за період з 01.09.2011 року по 23.02.2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що:

- при розподілі майна подружжя суд, за наявності відповідної позиції однієї зі сторін, враховує борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї шляхом відповідного збільшення частки майна того з подружжя, хто є безпосередньо стороною зобовязання, що виникло в інтересах сім'ї (стороною кредитного договору). Та обставина, що при розгляді справи про розподіл майна сторін по справі як колишнього подружжя ОСОБА_2 не скористався своїм диспозитивним правом вимагати врахування при проведенні цього поділу правовідносин за зобовязаннями по кредитному договору не можуть бути підставою для виникнення у нього права на стягнення з ОСОБА_4 частини коштів, що сплачуються ним за цим кредитним договором, такий механізм реалізації ч.4 ст.65 СК України не ґрунтується на нормах чинного законодавства України;

- позивачем без поважних причин пропущено позовну давність до вимог за період з 01.09.2011 року по 26.09.2014 року та про застосування позовної давності відповідачем подано відповідну заяву;

- з 12.06.2013 року відповідачка несе відповідальність за кредитним договором перед Банком у якості поручителя, та не несе відповідальності перед позичальником, як колишня дружина. Тому вимога позивача про стягнення сплачених за кредитом коштів за період з 12.06.2013 року є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції відмовив і по суті заявлених вимог, як необґрунтованих і одночасно до заявлених вимог застосував позовну давність, про що було заявлено стороною до ухвалення рішення по суті.

Проте, положення цивільного законодавства України про позовну давність поширюється лише на випадки пред`явлення обґрунтованого позову. Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Тому, у разі необгрунтованості заявлених вимог, суд відмовляє у позові саме з цих підстав (необгрунтованості).

При таких обставинах рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивіддуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

Аналізуючи встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, яке регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, судова колегія вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного , що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що за кошти, одержані ОСОБА_2 за укладеним в період шлюбу кредитним договором з банком ПАТ АБ «Південний» було придбано квартиру АДРЕСА_3, яка рішенням суду визнана обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після отримання кредиту та придбання квартири, сторони спільно проживали у зареєстрованому шлюбі майже 5 років. За цей час сторонами, які проживали однією сумєю було спільно виплачено 255456,93 доларів США на погашення тіла кредиту, 208023,28 доларів США на погашення нарахованих процентів; 20745,90 доларів США на погашення прострочених процентів; 28552,79 грн. на погашення комісій за розрахункове обслуговування.

Після розірвання шлюбу, відповідач претендувала на майно, яке придбано за кредитні кошти квартиру та добилася її поділу, як спільного майна, яке набуте подружжям під час зареєстрованого шлюбу та набула право власності на 1/2 частину квартири.

Сам по собі факт зазначення в договорі купівлі-продажу квартири від 03.11.2006 року ціни придбаної за кредитні кошти квартири - 151678 грн., що становило на той час 30035,25 доларів США, не звільняє ОСОБА_4 від створенного кредитним договором зобовязання повернути кредит, оскільки кредитний договір укладений в інтересах сімї.

Будь-яких належних та допустимих доказів, що кредитні кошти в конкретному обсязі були витрачені позивачем на особисті потреби, не в інтересах або всупереч інтересам сімї, відповідачем не надано.

Відповідач, яка проживала протягом майже 5 років однією сімєю з ОСОБА_2 - її колишнім чоловіком після отримання ним з її відома кредиту, враховуючи подальше збільшення обсягу кредитування через укладення додаткових угод, жодним чином не оспорювала і не доводила, що кредит фактично витрачався позивачем повністю або частково - не в інтересах сімї.

Більше того у червні 2013 року, відповідач вже після розірвання шлюбу і поділу квартири, добровільно уклала з ПАТ АБ «Південний» договір поруки у відповідності з яким сама поручилася за виконання позивачем зобовязань за кредитним договором.

За таких обставин судова колегія доходить висновку про те, що зазначений кредитний договір, укладений в інтересах сімї ОСОБА_2, створив обовязки щодо повернення кредиту і для його колишньої дружини ОСОБА_4, що має наслідком стягнення з неї на користь ОСОБА_2 половини погашеної останнім частини кредиту після припинення сторонами спільного проживання і розірвання шлюбу.

При таких обставинах вимоги позивача про стягнення з відповідача половини розміру коштів, які виплачені позивачем на погашення кредиту та сплати процентів за кредитним договором, укладеним в інтересах сімї, є обгрунтованими, узгоджуються з встановленими у справі обставинами, засновані на нормах СК України і не спростовані відповідачем.

Тому висновок районного суду з посиланням на те, що при розгляді справи про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 не скористався своїм диспозитивним правом вимагати врахування при проведенні цього поділу правовідносин за зобовязаннями по кредитному договору, унеможливлює виникнення у нього права на стягнення з ОСОБА_4 частини коштів, які сплачуються ним за кредитним договором і що такий механізм реалізації ч.4 ст.65 СК України (стягнення частини виплачених боргових зобовязань) не ґрунтується на нормах чинного законодавства України є помилковим.

Висновок суду про те, що ОСОБА_4 не несе зобовязань за отриманим кредитом , який брався в інтересах сімї її колишнім чоловіком ОСОБА_2, з посиланням на те, що відповідач є поручителем за укладеним ОСОБА_2 кредитним договором, є помилковим, оскільки зобовязання ОСОБА_4, які у неї виникли перед Банком, як у поручителя, за належне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, не звільняють її від зобовязань щодо відшкодування колишньому чоловіку половини від фактично сплаченої останнім суми грошових коштів по кредиту і виплачених процентів за кредитним договором, що створив спільне зобовязання, як для ОСОБА_2 так і для ОСОБА_4, як колишньої дружини позичальника.

Отже, виникнення у ОСОБА_4 обовязку поручителя, за укладеним нею договором поруки з Банком, не перешкоджає ОСОБА_2 у реалізації права на виплату йому ОСОБА_4, як колишньою дружиною, половини від фактично виконаної особисто ОСОБА_2 частини спільного з зобовязання за кредитним договором, укладеного в інтересах сімї.

Таким чином, сама вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_4 щодо стягнення половини від фактично сплаченої ним особисто частини спільного для обох сторін зобовязання за кредитним договором від 03.11.2006 року є обгрунтованою.

Позивачем первісно заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача 1/2 частину боргових зобовязань, які ним були фактично сплачені ПАТ АБ «Південний» у вигляді платежів з повернення кредиту та сплати відсотків з 01.09.2011 року до 29.05.2015 року 224191,05 доларів, що складає 112095,52 доларів США.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги зменшивши суму стягнення у доларах США із застосуванням еквіваленту у гривнях за курсом НБУ станом на день подання уточненого позову 19.04.2016 року (1 долар = 25,484764 грн.), посилаючись на довідку ПАТ АБ «Південний», відповідно до якої за період з 01.09.2011 року по 29.05.2015 року позичальником ОСОБА_2 за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року сплачено грошових коштів всього 167440,40 доларів США. (т. 1 . а. с. 51). Крім вказаної суми до розрахунку суми уточненого позову увійшли також платежі, які були сплачені позивачем після 29.05.2015 року, зокрема у липні 2015 року 1500 доларів США, у листопаді 2015 року 3700 доларів США, у лютому 2016 року 5000 доларів США. Таким чином, позивач просив стягнути 167440,6+1500+3700+5000 =177640,6 доларів США/2*25,484764= 2 263 564 грн. 38 коп. (т. 2 а. с. 76-77).

До уточненої позовної заяви позивачем додано нову довідку ПАТ «АБ «Південний», відповідно до якої за період з 03 червня 2012 року до 23.02.2016 року ОСОБА_2 сплачено 183039 доларів США. Банком наведено помісячний розрахунок платежів, що були сплачені ОСОБА_2 у вказаний період за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року.

Апеляційним судом досліджені всі платежні доручення, копії яких додані позивачем до справи на підтвердження здійсненої ним оплати за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року.

Так, відповідно до копій платіжних доручень (т. 1 а. с. 197-254 ) позивачем сплачені ПАТ АБ «Південний» у вказаний період наступні платежі в доларах США:

- у вересні 2011 року-0,09+5000,31+2051,71+500,29+1000,09+593,91, а всього 9164,4 доларів США;

- у жовтні 2011 року - 514,05+1000,15+500,90+2752,02, а всього 4767,12 доларів США;

- у листопаді 2011 року 613,69+3031,91+5689,48, а всього 9335,08 доларів США;

- у грудні 2011 року -2334+2747,38+4950, а всього 10031,38 доларів США;

- у січні 2012 року 0,50+4950,60+472,40+2335,25+2819,75, а всього 10577,5 доларів США;

- у лютому 2012 року - 4950+2334,87+2704,13+417,54, а всього 10406,54 доларів США;

- у березні 2012 року 0,50+384,5+2775, а всього 3160 доларів США;

- у квітні 2012 року 2000,82+371,68+2682,50, а всього 5054,5 доларів США;

- у травні 2012 року -1000,15+401,85+0,50+3052,50, а всього 4455 доларів США;

- у червні 2012 року 0,50+2497,5+320,16+2000,84, а всього 4819 доларів США;

- у липні 2012 року 5000,56+3144,99+381,44+0,01, а всього 8527 доларів США;

- у серпні 2012 року 4007,74+2867,49+298,26+0,51, а всього 7174 доларів США;

- у вересні 2012 року 233,55+2589,99+4002,45+0,01, а всього 6826 доларів США;

- у жовтні 2012 року 4000,94+233,06+3052,49+0,51, а всього 7287 доларів США;

- у листопаді 2012 року 2774,98+4000,47+0,02+173,53, а всього 6949 доларів США;

- у грудні 2012 року 18,82+370,02+126,18+4000+2589,98, а всього 7105 доларів США;

- у січні 2013 року 2274,98+92,21+2,79+0,02, а всього 2870 доларів США;

- у лютому 2013 року- 4000+1032,12+55,88, а всього 5088 доларів США;

- у березні 2013 року 1002,14+1557,86+1000+2682,48+0,52+9,40+39,60, а всього 6283 доларів США;

-у квітні 2013 року 4102,04+0,96+9,17+0,86+2959,97, а всього 7073 доларів США;

- у травні 2013 року 2867,46+4000,54, а всього 6868 доларів США;

- у червні 2013 року - 2462,96+4000,094, а всього 6463 доларів США;

- у липні 2013 року - 3058,06+2800,94, а всього 5859 доларів США;

- у вересні 2013 року - 2671,45+ 0,55+1,53+2798,47, а всього 5472 доларів США;

-у жовтні 2013 року - 2567,19+0,81+2797,66+2909,06+0,28, а всього 8275 доларів США;

- у листопаді 2013 року- 2800+2000,52+2505,48, а всього 7306 доларів США;

- у грудні 2013 року - 342+2800,08+2479,92+0,80+799,20, а всього 6422 доалрів США;

- у січні 2014 року 2535,37+2,63, а всогго 2538 доларів США;

- у лютому 2014 року 2368,10+1,90, а всього 2370 доларів США;

- у березні 2014 року 2452,66+2800,34, а всього 5253 доларів США;

- у квітні 2014 року 2679,55+520,45, а всього 3200 доларів США;

- у травні 2014 року 2505,41+0,59, а всього 2506 доларів США;

-у червні 2014 року- 800+1000+1000+2316,85+0,15, а всього 5117 доларів США;

- у липні 2014 року 1000+800+47,20+2782,80, а всього 5630 доларів США;

- у серпні 2014 року 100+300+100+100+1,63+2368,37, а всього 2970 доларів США;

- у вересні 2014 року 100+200+300+2370,а всього 2970 доларів США;

-у жовтні 2014 року 235,88+0,12+100+100+100+100+200+1001000,34+2516,66, а всього 4753 доларів США;

-у листопаді 2014 року - 100+100+100+100+100+100+100+, а всього 700 доларів США;

-у грудні 2014 року 2255,94+4,06, а всього 2260 доларів США;

-у січні 2015 року -1000+4079, а всього 5079 доларів США;

-у лютому 2015 року 2500+2230, а всього 4730 доалрів США;

-у березні 2015 року 2527 доларів США;

-у травні 2015 року 3570 доларів США;

-у липні 2015 року -1500 доларів США;

-у листопаді 2015 року - 2000+1000+200+500, а всього 3700 доларів США;

-у лютому 2016 року 5000 доларів США.

Отже, в період з 01.09.2011 року до 23.02.2016 року ОСОБА_2 було сплачено на виконання зобовязань за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року перед ПАТ АБ «Південний» 249 990,52 доларів США.

При цьому на період з 03.06.2012 року до 23.02.2016 року ОСОБА_2 сплачено 183039 доларів США.

Даний розмір коштів, які сплачені ОСОБА_2 з 03.06.2012 року до 23.02.2016 року 183039 доларів США повністю відповідає розрахунку, що наведений у листі ПАТ АБ «Південний» від 24.02.2016 року, де у вигляді таблиці, приведені щомісячні платежі за кредитним договором за вказаний період (т. 2 а. с. 78).

В матеріалах справи містяться і інші відомості щодо суми сплачених грошових коштів ОСОБА_2 за кредитним договором.

Так згідно з довідкою ПАТ АБ «Південний» від 27.08.2015 року загальній розмір грошових коштів, сплачених ОСОБА_2 за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року за період з 01.09.2011 року до 29.05.2015 року становить 167440,6 доларів США. При цьому з чого саме складається вказана сума у листі ПАТ АБ «Південний» не зазначено (т. 1 а. с. 51).

Разом з тим з наведених у таблиці сум щомісячних платежів (т. 2. А. с. 28) вбачається, що тільки за період з червня 2012 року по травень 2015 року включно, ОСОБА_2 сплачено 172839 доларів США, яка збігається сумою платежів, за дослідженими апеляційним судом копіями квитанцій за період з 03 червня 2012 року до 29.05.2015 року.

Що стосується суми кредиту, яка була сплачена ОСОБА_2 за період з 01.09.2011 року до 03.06.2012 року то з досліджених копій квитанцій за вказаний період вбачається, що ОСОБА_2 сплатив 66951,52 доларів США

Таким чином, згідно з представленими квитанціями ОСОБА_2 за період з 01.09.2011 року до 23.02.2016 року взагалі сплачено за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року 249 990,52 доларів США.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вже зазначалося ОСОБА_2 під час слухання справи в районному суді, користуючись своїми процесуальними правами позивача, у відповідності до ст. 31 ЦПК України уточнив позовні вимоги і остаточно просив стягнути з відповідача у вигляді 1/2 частини сплаченого ним одноособово кредиту та процентів 177640,6 яка складається з суми, що була визначена у довідці від ПАТ АБ «Південний» від 27.08.2015 року - 167440,6, а також платежів, що здійснені ОСОБА_2 після подачі позову у первісній редакції за липень, листопад 2015 року та лютий 2016 року відповідно 1500+3700+5000, що становить 10200 доларів США (177640,6=167440,6+10200).

Таким чином, заявлені вимоги про стягнення 1/2 частини від виплачених позивачем однособово грошових коштів на повернення кредиту за період з 01.09.2011 року до 23.02.2016 року становлять 88820 доларів США, як 1/2 частина від виплачених 177640,6 доларів США.

Фактично за вказаний період ОСОБА_2 виплачено всього 249 990,52 доларів США.

В той же час право на заяву вимог, визначення розміру вимог до стягнення є процесуальним правом позивача.

Оскільки заявлена до стягнення сума не перевищує розмір фактично виплачених позивачем коштів і можливість уточнення вимог на стадії апеляційного розгляду справи законодаством не передбачена, судова колегія при ухваленні власного рішення виходить з суми позовних вимог, яка заявлена позивачем.

Як вже зазначалося, положення цивільного законодавства України про позовну давність поширюється лише на випадки пред`явлення обґрунтованого позову. Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи представником відповідача до ухвалення районним судом рішення по суті заявлених вимог було заявлено про застосування позовної давності і це було предметом розгляду в суді першої інстанції.

Тому при розгляді апеляційної скарги, апеляційний суд в даному випадку не позбавлений процесуальної можливості надання оцінки та перевірки підстав застосування позовної давності.

Загальна позовна давність у відповідності до ст. 257 ЦК України становить 3 роки.

З позовом до суду з вимогами про стягнення з відповідача 1/2 частини виплачених боргових зобовязань за кредитним договором, укладеним в інтересах сімї ОСОБА_2 звернувся 03.06.2015 року.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження щодо поважності пропуску ОСОБА_2 строку звернення до суду (позовної давності) не надано.

Як вже зазначалося, кредитний договір створив для сторін спільний обовязок щодо повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитними коштами. Графік повернення кредита передбачає поетапне погашення кредиту щомісячними платежами. Всі щомісячні виплати під час спільного проживання сторін однією сімєю здійснював особисто ОСОБА_2

В розумінні СК України, якщо подружжя спільно проживає у зареєстрованому шлюбі, веде спільне господарство, вважається, що і погашення кредиту за вказаних обставин відбувається за участі обох подружжя.

Проте після фактичного припинення сторонами сумісного проживання, припинення ведення ними спільного господарства, подальшого розірвання шлюбу, кожен з подужжя має брати участь у погашенні кредиту, якщо такий кредит створив спільне зобовязання для колишнього подружжя.

Сторонами не заперечувалося, що всі виплати здійснював виключно ОСОБА_2 ОСОБА_4 кредит та проценти не виплачувала, 1/2 частини від сплачених позивачем коштів на погашення кредиту, йому не повертала.

Отже, ОСОБА_2 не міг не знати, знав та повинен був знати про порушення свого права колишньою дружиною в частині не виконання нею обовязку щодо повернення позивачеві 1/2 частини суми, яка була ним щомісячно сплачувалася на погашення кредиту.

При таких обставинах, підстав для визнання поважними причини пропущення ОСОБА_2 позовної давності стосовно звернення до суду з вимогами про стягнення 1/2 частини фактично виконаних ним зобовязань за кредитним договором з 01.09.2011 року до 03.06.2012 року, судова колегія не вбачає.

Оскільки виплата кредиту у відповідності до умов договору і графіку повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом, передбачає щомісячні платежі, то кожен такий платіж являє собою самостійне зобовязання, сукупність яких становить загальне зобовязання за кредитним договором в цілому.

Приймаючи до уваги, що позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача боргових зобовязань за кредитним договором з фактично виплачених ним коштів за період з 01.09.2011 року до 23.02.2016 року, судовому захисту підлягає період в межах строку позовної давності, що становить три роки, які передували зверненню до суду з відповідними вимогами. Позивач звернувся до суду 03.06.2015 року, тому захисту підлягає період з 03.06.2012 року.

Судова колегія зазначає, що незалежно від того чи було позивачем свідомо занижено суму, яку він фактично виплатив за період, за який заявлені вимоги, чи то сталося внаслідок невірного розрахунку, позивач пропустив без поважних причин позовну давність щодо платежів, які він здіснив до 03.06.2012 року і тому в цій частині вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Водночас, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини від виплаченого ним боргового зобовязання за кредитним договором за період з 03.06.2012 року до 23.02.2016 року підлягає задоволенню, оскільки як вже зазначалося у цьому рішенні, дані вимоги є обгрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві і строк давності за даними вимогами позивачем не пропущений.

Стягненню підлягає половина (1/2 частина) від фактично сплачених ОСОБА_2 одноособово грошових коштів на погашення кредиту та сплати процентів за період з 03.06.2012 року до 23.02.2016 року, що становить 177640,6 / 2 = 88820,3 доларів США із застосуванням курсу НБУ станом на 19.04.2016 року 25,484764 грн. за 1 долар США, тобто на дату подання заяви про уточнення позову. Отже, 88820,3*25, 484764=2263564,38 грн.

Таким чином з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1/2 частина від фактично виплачених ОСОБА_2 одноособово після припинення спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 2263564,38 грн. на погашення кредиту за кредитним договором № В 536 від 03.11.2006 року за період з 03.06.2012 року до 23.02.2016 року. При цьому судовою колегією враховано відповідь ПАТ АБ «Південний» про те, що у період з 01.09.2011 року до 23.02.2016 року на погашення неустойки (пені, штрафу) за невиконання умов Договору від ОСОБА_2 будь-яких коштів не надходило.

Тобто всі фактично сплачені позивачем, зокрема і ті, з яких обчислені боргові зобовязання відповідача, стосувалися лише тіла кредиту та процентів за користування кредитом і не включали неустойку за порушення позичальником умов кредитного договору.

Крім того, як вбачається з пояснень представників позивача і підтверджується матеріалами справи, до вказаної суми не увійшли платежі за розрахункове обслуговування кредиту.

Той факт, що ОСОБА_2 сплатив при придбанні квартири окрім кредитних коштів (480 000 доларів ) додатково ще 200 000 доларів, не впливають на задоволення заявлених вимог саме в частині фактично виплачених ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договором, який створив спільне зобовязання як для ОСОБА_2 так і для ОСОБА_4

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення районного суду скасуванню з ухваленням нового рішення, згідно з яким позов слід задовольнити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 263 564 грн. 38 коп. В іншій частині вимог про стягнення боргових зобовязань виконаних за період до 03.06.2012 року слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

У відповідності до ст. 88 ч. 5 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем за подання позову до суду першої інстанції у відповідності до розміру заявлених вимог підлягав сплаті судовий збір в сумі 3654 грн., що на час подання позову 03.06.2015 року становило максимальний розмір у відповідності до Закону України «Про судовий збір» в редакції закону, що діяла на той час. Позивачем фактично сплачено 3897 грн., але відшкодуванню підлягає 3654 грн.

Крім того за подання апеляційної скарги позивачем сплачено 7579 грн., в той час, як у відповідності до Закону України «Про судовий збір» в редакції на час подання апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 110% від суми судового збору, що підлягала сплаті на час подання позову до суду першої інстанції.

Оскільки на час подання до суду першої інстанції позовної заяви максимальна сума судового збору, яка підлягала сплаті у відповідності до розміру заявлених позивачем вимог становила 3654 грн., то за подання ОСОБА_2 до апеляційного суду Одеської області апеляційної скарги сплаті підлягало 4019,4 грн. (110% від 3654 грн.).

Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в загальному розмірі 7673 грн. 40 коп. (3654+4019,4).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргові зобовязання в розмірі 2 263 564 грн. 38 коп.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості за виконаними ОСОБА_2 зобовязань перед Публічним акціонерним товариством акціонерний банк „Південний за кредитним договором № В 536 від 03 листопада 2006 року за період до 03 червня 2012 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору за подання до суду першої інстанції позовної заяви та за подання апеляційної скарги на рішення суду в загальній сумі 7673 грн. 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: В.М. Гончаренко

ОСОБА_8