АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/347/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 641/6060/15-ц ОСОБА_1
Категорія: трудові Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Швецової Л.А.,

Суддів: Малінської С.М., Бурлака І.В.,

За участі секретаря: Єрьоменко О.В., Сорокобатько В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційними скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Д» та ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Д» про визнання незаконним звільнення , внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, після уточнення позовних вимог просила визнати, що розірвання трудового договору між нею та ТОВ «Стиль-Д» відбулося 23 липня 2014 року з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, а саме внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю, визнати незаконним звільнення ОСОБА_2 на підставі наказа від 21 липня 2014 року № 1263-к за статтею 38 КЗпП України без застосування частини третьої цієї статті, визнати недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача 3468 грн. - суму вихідної допомоги, передбаченої статтями 34, 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11 560 грн., стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 січня 2014 року вона була прийнята на роботу на посаду фахівця з продажу відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону в магазин № 547, який розташований за адресою: м. Харків, пр. Гагаріна, 179, при цьому їй усно пояснили, що прийнята вона з випробувальним терміном. Наказом № 437-к від 19.03.2014 року позивача було офіційно прийнято на роботу на посаду фахівця з продажу відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону в магазин № 547, однак вказаний наказ було видано без підпису керівника та печатки підприємства. При прийомі на роботу позивач в офісі компанії, на вимогу керівництва, для отримання заробітної плати вона підписала два договори: про відкриття, обслуговування та кредитування поточного рахунку фізичної особи з ПАТ «ОСОБА_3 Дніпро».

15.07.2014 року позивач звернулася з заявою про звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Причина звільнення була вказана в заяві, а саме: систематичне ненадання керівником магазину № 547 ОСОБА_4 затвердженого графіку роботи, систематичне ненадання керівником магазину № 547 ОСОБА_4 часу на їжу, хамське і грубе ставлення керівника магазину № 547 ОСОБА_4 по відношенню до співробітників, систематичне ненадання розрахункових листків нарахування заробітної плати із зазначенням кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій, фактична зміна оплати праці в бік погіршення. Однак, позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 1263-к від 21.07.2014 року.

Порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з чим ОСОБА_2 просила стягнути на її користь моральну шкоду, яка з урахуванням тривалості порушення, розумності і справедливості має складати 5000 грн.

Представник відповідача заявлених позовних вимог не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначив, що вказані позивачем ОСОБА_2 в позові обставини не підтверджені жодним належним доказом, а базуються лише на припущеннях та на особистому суб'єктивному оцінюванні, що є порушенням ст. 60 ЦПК України. ТОВ «Стиль-Д» позовні вимоги не визнає в повному обсязі через їх недоведеність та необґрунтованість, що не надає ОСОБА_2 право на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та як наслідок на отримання вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу № 1263-к Товариства з обмеженою Відповідальністю «Стиль Д» від 21 липня 2014 року.

Стягнуто з ТОВ «Стиль-Д» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот) грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ТОВ «Стиль-Д» на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції представник позивача ТОВ «Стиль-Д» звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати зазначене рішення та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що звільнення ОСОБА_2 відбулося на підставі її заяви, з додержанням встановленого законодавством порядку щодо вчасно проведеного розрахунку та видачі трудової книжки. Документально законність звільнення підтверджується наявністю заяви позивача про звільнення, Наказом про припинення трудового договору та розрахунковими листками. Підпис ОСОБА_2 у Наказі про звільнення № 1263-к від 21.07.2014р. свідчить про відсутність заперечень з її сторони щодо факту та підстав звільнення.

ТОВ «Стиль Д» вважає, що не змінювало підставу звільнення ОСОБА_2, оскільки її було звільнено на підставі поданою нею заяви за власним бажанням, а саме на підставі ст. 38 КЗпП України. Отже, зважаючи на неповне зясування обставин справи, неналежне трактування норм матеріального судом першої інстанції неправомірно та необґрунтовано застосовано правову позицію ВСУ від 31.10.2012р. № 6-120цс 12.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції неправомірно та необґрунтовано задоволені вимоги позивача щодо стягнення з Відповідача моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, також з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_2, в обгрунтування вказала, що рішення суду першої інстанції постановлено в порушення вимог норм матеріального та процесуального права. При ухваленні рішення суд не правильно трактував норми ст. 38 КЗпП, а також не взяв до уваги положення Інструкції щодо ведення трудових книжок, тому просила ухвалити рішення про задоволення позовних вимог в повномуобсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК україни суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не мав права самостійно змінювати причину звільнення працівника з посади, і тому визнав звільнення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 38 КЗпП незаконним, також суд вважав, що діями відповідача, ОСОБА_2 спричинена моральна шкода. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним внесення відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України без посиланняна ч. 3 ст. 38 КЗпП та зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, стягнення з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача 3468 грн. - суму вихідної допомоги, передбаченої статтями 34, 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11 560 грн., суд виходив з недоведеності позовних вимог в цій частині.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи на підставі наказу № 437 - к від 19.03.2014 року ОСОБА_2 працювала на посаді спеціаліста з продажу відділення мережі магазинів " ПроСтор" Харківського регіону ТОВ "Стиль Д".

15 липня 2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 23.07.2014 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Посилалася на допущені з боку адміністрації порушення трудового законодавства: систематичне ненадання керівником магазину затвердженого графіка роботи, часу на їжу, розрахункових листків нарахування заробітної плати з вказівкою кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій, хамське та грубе відношення до співробітників, фактичну зміна оплати праці у бік погіршення.

Листом ТОВ "Стиль Д" № 305 від 21.07.2014 року ОСОБА_2 було повідомлено про відсутність підтвердження вищезазначених порушень та незгодою на її звільнення з підстав, зазначених в заяві.

Наказом № 1263 - к від 23.07.2014 року ОСОБА_2 було звільненно за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В той же день позивач була ознайомлена з зазначеним наказом, що підтверджується її власноручним підписом, будь яких зауважень, ОСОБА_2, висловлено не було.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.01.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Стиль Д» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення

стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.05.2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.01.2015 року було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено з інших підстав. Вказане рішення ні ким не оскаржено та набрало чинності.

Судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції обргунтовано прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу № 1263-к Товариства з обмеженою Відповідальністю «Стиль Д» від 21 липня 2014 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Судом правильно було враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 року № 6 - 120 цс12, а саме: що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь - який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення її з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Факт того, що порушень трудового законодавства відповідачем допущено не було і не знайшло свого підтвердження, свідчить рішення апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Стиль Д» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку. Оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то відповідач не мав права самостійно змінювати підставу звільнення та мав можливість роз'яснити позивачці її право звільнитися з роботи за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Даних про те, що позивач надала свою згоду на звільнення з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, матеріали справи не містять.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно стягнення моральної шкоди.

Стаття 23 УК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України № 6-23цс12 від 25.04.2012 року.

Судова колегія вважає, що при стягненні суми спричиненої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував наявність порушення законних прав позивача, втрати нормальних життєвих звязків та стягнув з відповідача на користь позивача суму спричиненої моральної шкоди у розмірі 1500 грн. з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості.

У відповідності до ст. 44 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю колективного чи трудового договору (ст.38 і 39 КЗпП України) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним внесення відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, стягнення з ТОВ «Стиль-Д» на користь позивача 3468 грн. - суму вихідної допомоги, передбаченої статтями 34, 44 КЗпП України в розмірі тримісячного середнього заробітку, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11 560 грн., суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія прийшов до правильного висновку щодо недоведеності позовних вимог в цій частині.

Вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання "Стиль - Д" відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням задоволенню не підлягають, оскільки з зазначеними позивачкою підставами звільнення (ч.3 ст.38 КЗпП України) відповідач її звільнення не пов'язував (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року " Про практику розгляду судами трудових спорів"). Як слідство не можуть бути задоволені і вимоги позивачки про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

Питання щодо виготовлення трудових книжок, їх зберігання та внесення записів, зокрема про прийняття, переведення та звільнення працівника, регулюється відповідно Кабінетом Міністрів України (постанова «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301) та центральним органом виконавчої влади з питань праці, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція).

Відповідно до ст. 48 КЗпП України та п.1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Підпунктами 2.3. та 2.4 встановлено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження) Відповідно до п. 2.6. У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У відповідності до п.2.9. виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

Згідно п. 4.1 зазначеної Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом щодо поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 не зверталась, у звязку з цим, запис у трудовій книжці позивача від 23.07.2014 року було здійснено відповідачем у відповідності до чинного законодавства, а тому позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним внесеного відповідачем запису до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та зобов'язання відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням, також задоволенню не підлягають.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог діючого цивільно-процесуального законодавства сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, викладених в апеляційних скаргах.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, ухвалив законне рішення на основі повно в всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Д» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: