Справа № 570/60/16-ц
Номер провадження 2/570/464/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката Власик В.Я.,

відповідача ОСОБА_3,

його представника адвоката Шаховського В.О.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними заяви та договору довічного утримання , -

в с т а н о в и в :

покликаючись на те, що вона помилялася при укладенні правочинів, позивач у поданій до суду 04 січня 2016 року позовній заяві просить визнати недійсними її заяву та договір довічного утримання (догляду) від 29 серпня 2012 року.

У судовому засіданні позивач просить позов задоволити.

По суті спору показала, що вона з чоловіком знаходилися у зареєстрованому шлюбі, мали чотирьох доньок. Під час їх шлюбу ними збудовано житловий будинок, право власності на який було зареєстровано за чоловіком, як і земельна ділянка, на якій він розташований.

Після смерті їх доньки Людмили залишилося двоє неповнолітніх дітей і вони з чоловіком вирішили передати зятю частину будинку, тому між чоловіком та зятем укладено договір довічного утримання, за яким відповідач зобов'язувався довічно утримувати їх. В день укладення договору відповідач повіз їх з чоловіком на автомобілі, не пояснивши, куди і навіщо, вона не заходила до кабінету, лише якась молода дівчина в коридорі попросила підписати якийсь документ, не роз'яснивши його зміст, копію підписаного договору їй надано не було. Вони з чоловіком продовжували проживати у даному будинку, зять їм допомагав. Через нетривалий час чоловік помер і її вигнали з будинку, оскільки з відповідачем різко погіршилися стосунки, а особливо вони стали нестерпні, коли з ним у будинку її та чоловіка стала проживати його співмешканка.

Її представник адвокат Власик В.Я. підтримує позов, оскільки договір укладено внаслідок помилки зі сторони позивача, так як вона неправильно розуміла свої права на утримання зі сторони відповідача після смерті чоловіка - відчужувача їх спільного майна.

Вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася лише після смерті чоловіка.

Зазначала, що вказане нерухоме майно належало їм на праві спільної сумісної власності як подружжя. Вважала, що вказаний договір довічного утримання є недійсним, оскільки позивач не бажала відчуження своєї частки у спільному майні, хоча й дала згоду на укладення цього договору чоловіком, її частка у спільному майні подружжя не була визначена, і з нею договір довічного утримання не укладався.

Відчужуваний будинок був спільною сумісною власністю її та чоловіка як подружжя. На момент його укладення вони розуміли, що зять буде надавати їм допомогу за частку чоловіка, а своєю часткою вона розпорядиться згодом і на власний розсуд. Позивач стороною оскаржуваного договору не була, частка подружжя у спільному майні не визначалась, що призвело до порушення її прав як співвласника майна. На її думку, даний договір є недійсним, оскільки на момент укладення правочину позивач та чоловік були непрацездатними за віком, часто хворіли, існували лише на мізерну пенсію, в зв'язку з цим потребували сторонньої допомоги. Відповідач проживав разом з ними та своїми дітьми, між ними були фактично родинні стосунки, і зять обіцяв, що буде доглядати їх та допомагати матеріально до їх смерті. Сам нотаріус в суді підтвердив, що волевиявлення позивача було направлене на отримання утримання до її смерті.

Відповідач просить відмовити у позові.

По суті справи показав, що після смерті 12 січня 2012 року дружини він та теща з тестем вирішили укласти договір довічного утримання, по умовах якого він повинен доглядати тестя та тещу до смерті, а вони проживати у вказаному будинку, але стосунки між ним та тещею погіршилися після смерті тестя і особливо після того, як у цьому житлі стала проживати його співмешканка.

Його представник адвокат Шаховський В.О., підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що позивачем як подано безпідставний позов, так і пропущено строк позовної давності, оскільки позов подано поза його межами.

Позивач була дієздатною при підписанні оспорюваного договору, її права не порушені. Надання нею письмової згоди на укладення договору довічного утримання, недоведеність її перебування в момент укладення договору в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Його довіритель належним чином виконував свої обов»язки набувача по утриманню відчужувача, тому позивачу вже було відмовлено у цивільному позові про розірвання вказаного договору, оскільки вона не було його стороною.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, показання нотаріуса Сохацького І.С., який вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, позивач з чоловіком знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 12 січня 1969 року, під час якого ними було збудовано житловий будинок, право власності на який було зареєстровано за чоловіком згідно свідоцтва про право власності від 20 серпня 2007 року, виданого на підставі рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №325 від 16 серпня 2007 року.

Земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок була приватизована чоловіком, він отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №560 від 18 грудня 2007 року.

29 серпня 2012 року між ОСОБА_6- чоловіком позивача та ОСОБА_3- відповідачем укладено договір довічного утримання, за умовами якого відчужувач передав у власність останній жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами в будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; а він зобов'язався довічно повністю утримувати відчужувача та йоо дружину, забезпечивши їх харчуванням, одягом, необхідною допомогою, доглядом, медичним обслуговуванням, похоронити їх та зберегти в їх довічному користуванні вказаний будинок. Розмір матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і допомоги) визначено сторонами в розмірі 500 грн. на місяць.

Згідно долученої до справи нотаріально посвідченої заяви від 29 серпня 2012 року позивач надала згоду своєму чоловіку на відчуження (договору довічного утримання) відповідачу жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами в будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; набутого ними в період шлюбу.

Нотаріус, який посвідчував оспорювані правочини, показав, що оспорюваним договором не передбачено пожиттєве утримання позивача, разом з тим він укладений в інтересах сім»ї, тому смерть чоловіка позивача не припиняє її право на утримання від набувача майна у 500 грн. щомісячно, що передбачено п.3.1 договору. Позивачу копія договору не надавалася, а лише відповідачу два екземпляри як набувачу майна, як і не надавалася позивачу копія її заяви.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Аналогічні норми були передбачені ст.22 КпШС України, який діяв на час набуття права власності, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У ст.746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. У ст.749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Згідно ч.1 ст.747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Відповідно до ч.2 вказаної статті, спеціальної нормою до якої є ч.1 ст.67 СК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

За таких умов суд дійшов висновку про те, що спірні житловий будинок та земельна ділянка були набуті позивачем та її чоловіком за час шлюбу, відтак, є спільною сумісною власністю подружжя; при укладенні договору довічного утримання ідеальні частки подружжя у спільному майні не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном, а тому вимоги позивача про визнання договору довічного утримання недійсним є обґрунтованими.

Визнаючи договір довічного утримання недійсним в частині відчуження суд виходив із того, що при укладенні договору довічного утримання чоловік позивача мав право розпоряджатися своє часткою у спільному майні, яка в силу ст.28 КпШС України та ст.70 СК України складає 1/2 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки, так як доказів про наявність спору відносно розміру часток або домовленості між подружжям з цього приводу суду не надано.

Надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення договору довічного утримання не має переважного правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч.2 ст.747 ЦК України та ч.1 ст 67 СК України, а не ст.65 СК України.

Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове визнання договору довічного утримання недійсним.

На момент посвідчення договорів в силу свого віку, стану здоровця, відсутності знань та досвіду щодо порядку відчуження нерухомого майна, довіри до відповідача позивач помилково підписала заяву, насправді мала намір укласти відчуження своєї частки майна пізніше, помилилася щодо природи договору, прав та обов'язків сторін, що істотно вплинуло на її волевиявлення, а за відсутності правильного сприйняття природи договору, прав та обов'язків сторін, можна зробити висновок, що правочин не було б укладено.

Суд вважає, що часткове задоволення позову повністю забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне користування майном. Визначений сторонами спосіб по суті спір не вирішував та призводив до конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітніх дітей.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу понесені позивачем витрати залишаються на ньому, оскільки вимога про їх відшкодування не заявлялася.

З огляду на викладене, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними заяви та договору довічного утримання .

Визнати недійсним односторонній правочин-заяву від імені ОСОБА_1 на ім»я приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Сохацького І.С., справжність підпису на якій посвідчено 29 серпня 2012 року приватним нотаріусом Сохацьким І.С. та зареєстровано в реєстрі за №1873.

Визнати недійсним договір довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 29 серпня 2012 року приватним нотаріусом Сохацьким І.С. та зареєстрований в реєстрі за №1874 в частині відчуження

1/2 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1;

1/2 земельної ділянки площею 0.25 га кадастровий номер: НОМЕР_2 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території села Дерев»яне Рівненського району Рівненської області,

1/2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0.1908 га кадастровий номер: НОМЕР_3 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території села Дерев»яне Рівненського району Рівненської області.

Повний текст виготовлено 02 грудня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.