Справа №478/296/15-ц 22.02.2016 22.02.2016 22.02.2016
Справа № 478/296/15-ц Головуючий у 1 інстанції Сябренко І.П.
Провадження №22-ц/784/228/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3Д,

представника ФГ «Агропром-Синтез» - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою фермерського господарства «Агропром-Синтез» рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фермерського господарства «Агропром-Синтез» про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення орендної плати та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

25 лютого 2015 року ОСОБА_2 предявила зазначений вище позов до фермерського господарства «Агропром-Синтез» (далі ФГ «Агропром-Синтез»), який обґрунтовувала наступним.

На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р4 № 098807 від 26 грудня 2001 року вона є власником земельної ділянки площею 6,04 га, що розташована на територїї Новофедорівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

07 жовтня 2011 року вона та ФГ «Агропром-Синтез» у простій письмовій формі уклали строковий договір оренди, зареєструвавши його 20 квітня 2012 року у відділі Держкомзему у Казанківському районі за № 00722.

За його умовами вона передала указану земельну ділянку на 5 років в оренду ФГ «Агропром-Синтез», під обовязок останнього сплачувати їй щорічно орендну плату за користування нею.

Зокрема, загальна грошова сума орендної плати становить 4 832 гривні за кожний один рік користування землею, яка повинна сплачуватися щорічно до 31 грудня.

Що стосується натуральної форми оплати, то вона складається з видачі їй господарством до 01 жовтня кожного року оренди землі 1 075 кг зерна, стільки ж і у той же строк - ячменя, та до 10 листопада 169 кг соняшника.

Відробіткова форма передбачала оранку присадибних ділянок 0,25 га до 25 листопада, завезення 1 500 кг соломи, підвезення питної води по необхідності.

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,05% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Взяті на себе обовязки ОСОБА_2 виконала у повному обсязі, надавши відповідачу земельну ділянку, і чекала відповідної добросовісної договірної поведінки від орендаря.

Проте той, у порушення умов договору, з 2012 року і до теперішнього часу орендну плату за користування землею не сплачує.

Посилаючись на виписані обставини та позбавлення можливості реалізовувати своє право на розпорядження належної їй на праві власності земельної ділянки й отримувати від неї прибуток, позивач, з подальшим уточненням розрахунків, просила:

●розірвати договір оренди землі від 07 жовтня 2011 року, укладений між нею та ФГ «Агропром-Синтез» та зареєстрований 20 квітня 2012 року у відділі Держкомзему у Казанківському районі за № 00722;

●стягнути на її користь з ФГ «Агропром-Синтез» за період з 2011 по 2015 роки включно 51 042 гривні 04 копійки, з яких: 24 280 гривень заборгованість по орендній платі, 11 601 гривня 60 копійок пеня та 15 160 гривень 44 копійки збитки від інфляції;

●стягнути на її користь з відповідача 5 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, 1 500 гривень витрат на правову допомогу та 730 гривень 80 копійок судового збору.

Представник відповідача позов не визнав, зазначивши, що в травні 2012 року орендодавцю було виплачено орендну плату у розмірі 4 832 гривні, що підтверджується видатковим касовим ордером, підписаним донькою ОСОБА_2 ОСОБА_5, яка на той час працювала у господарстві офісним працівником. Крім того, у травні 2015 року ФГ «Агропром-Синтез» направило на адресу позивача поштовим переказом орендну плату у розмірі 7 248 гривень, від отримання якої та безпідставно відмовилася. Посилаючись на подальше добросовісне виконання умов договору господарством, просив в задоволені позову відмовити.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Договір оренди землі від 07 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Агропром-Синтез» і зареєстрований 20 квітня 2012 року у відділі Держкомзему у Казанківському районі за № 00722 розірвано.

Стягнуто з ФГ «Агропром-Синтез» 27 552 гривень 07 копійок, з яких: 14 496 гривень заборгованість по орендній платі, 4 624 гривні 22 копійки пеня та 8 431 гривень 85 копійок збитки від інфляції.

Стягнуто з ФГ «Агропром-Синтез» 1 743 гривень судових витрат у звязку з розглядом даної справи.

Представник ФГ «Агропром-Синтез» подав це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Скаргу обгрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і порушеннями норм матеріального та процесуального законодавств, якими спірні відносини врегульовані.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції змінити, зменшивши розмір орендної плати, збитків від інфляції, пені та загального розміру коштів, належних до стягнення з відповідача на користь позивача, та, залишивши без змін, в решті вимог.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для розірвання укладеного договору оренди через порушення відповідачем статті 21, 32 Закону України "Про оренду землі" та істотних умов договору, а саме, несплати протягом 3 років орендної плати в установленому розмірі та у визначені строки, що значною мірою позбавило позивача того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Колегія суддів судової палати погоджується з установленими судом 1 інстанції фактами та правовідносинами, однак вважає помилковим його висновок щодо розміру орендної плати, належної до стягнення, нарахованих збитків від інфляції та пені.

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України).

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За загальним правилом він є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Виключенням з названого правила є реальні договори. Для визнання їх укладеним (таким, що набрали чинності), крім досягнення згоди сторін необхідно ще й передача речі, грошових сум, іншого майна або вчинення фактичних дій, передбачених ним.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

В силу статей 3, 627 ЦК України, договорам притаманна така риса, як свобода договору, яка поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За ними, зміст принципу свобода договору проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобовязань та закріплено основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За її змістом належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Таким чином, за змістом названої норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обовязку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобовязанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи, ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника.

Виконання зобовязання, проведеним належним чином припиняє його.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання, у звязку з чим настає прострочення кредитора.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622 ЦК України боржник, не звільняється від обовязку виконати зобовязання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, в силу ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, вирішуючи спори про неналежне виконання договору, слід брати до уваги положення статей 612-613 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як наслідок зазначеного, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення, а у разі якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Як наслідок наведеного, боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, а також грошові нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наведеними положеннями і слід керуватися вирішуючи даний позов.

Доказами, що є у матеріалах справи, і це ж встановлено судом 1 інстанції, підтверджується, що позивач, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р4 № 098807 від 26 грудня 2001 року є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,04 га, що розташована на територїї Новофедорівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

07 жовтня 2011 року позивач за письмовим договором передала цю ділянку на 5 років в оренду ФГ «Агропром-Синтез», зареєструвавши договір 20 квітня 2012 року у відділі Держкомзему у Казанківському районі за № 00722.

За його умовами ФГ «Агропром-Синтез» зобовязувалося сплачувати орендодавцю щорічно орендну плату за її вибором у грошовій, натуральній чи відробітковій формі.

Загальна грошова сума орендної плати становить 4 832 гривні за кожний рік користування землею, і вона повинна була сплачуватися щорічно до 31 грудня.

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, орендарем справляється пеня у розмірі 0,05% несплаченої суми за кожний день прострочення.

Взяті на себе обовязки ОСОБА_2, як орендодавець, виконала у повному обсязі, надавши відповідачу земельну ділянку, і чекала відповідної добросовісної договірної поведінки від орендаря.

Проте той, у порушення умов договору, з 2012 року і до теперішнього часу орендну плату за користування землею не сплачує, у звязку з чим позивач і просить розірвати договір оренди, стягнути заборговану орендну плату , пеню та збитки від інфляції.

Проаналізувавши виписану спірну ситуацію через призму правових норм, що регулюють договірні зобовязання, підставою виникнення яких є договір оренди земельної ділянки, колегія доходить наступного.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України систематична несплата орендарем земельного податку або орендної плати є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Аналогічні положення продубльовано статтями 31, 32 Закону України «Про оренду землі».

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

На момент укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки сторонами було визначено, що розмір, умови та строки внесення орендної плати є його істотною умовою.

А тому, систематична несплата орендарем орендної плати може бути визнана беззастережною підставою для розірвання договору оренди землі.

У судових засіданнях судів 1 та апеляційної інстанцій по даній справі встановлено, що фермерське господарство «Агропром-Синтез» не виплатило позивачці орендну плату у 2012-2014 роках, іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, позбавивши цим останню можливості отримати у названі роки дохід, на який та розраховувала при укладанні договору.

Це слід вважати істотним порушенням умов договору оренди землі і, як наслідок таких неправомірних дій орендаря розірвати договір.

Оскільки аналогічного висновку, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги щодо розірвання договору оренди - немає.

Пояснення представника орендаря про те, що орендна плата у 2012 році отримана позивачем через її доньку, а від отримання орендної плати за інші два роки, надісланої їй поштовим переказом, вона відмовилася - не спростовує указаних висновків.

Так, на підтвердження того, що позивач уповноважувала свою доньку отримати орендну плату замість неї, представник відповідач доказів не надав, а тому вважати, що орендна плата у 2012 році сплачена належним чином підстав немає, а тому її слід стягнути за судовим рішенням у даній справі.

У 2013-2014 роках орендна плата теж не була сплачена належним чином, оскільки перерахування її позивачеві переказом лише в квітні 2015 року, в той час як за договором оренди кінцевим терміном є 31 грудня кожного року, не можна вважати вчасним виконанням зобовязання.

За такого, і за названі роки орендну плату слід було стягнути даним рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то такі його висновки є обгрунтованими і законними.

У той же час, суд 1 інстанції не взяв до уваги пункти 9,15 договору оренди землі, де зазначено, що земельний та прибутковий податки у розмірі 15 % від орендної плати сплачує орендар і той таку вимогу виконав.

У звязку з цим, розмір орендної плати, належної до стягнення з відповідача на користь позивача слід зменшити на розмір податку, а, відповідно, розмір орендної плати за три названі роки становитиме 12 321 гривня 60 копійок, а не 14 496 гривень, як стягнув районний суд.

Відповідно, на зазначену суму слід нараховувати збитки від інфляції та пеню і вони становитимуть 6 765 гривень 81 копійка та 2 998 гривень 12 копійок відповідно.

При цьому, час, за який слід стягувати збитки від інфляції та пеню, слід обмежити часом надіслання відповідачем грошей позивачці, 17 квітнем 2015 року, а не вереснем 2015 року, як вважав суд 1 інстанції.

За відсутності чіткого зазначення у договорі місця та способу передачі орендної плати, дії ОСОБА_2 з повернення переказу слід вважати свідченням неналежного виконання нею обовязку з отримання грошових коштів, що привело до збільшення періоду прострочки.

У звязку з цим, рішення районного суду зі стягнення грошових сум за договором оренди слід змінити, стягнувши з фермерського господарства «Агропром-Синтез» Казанківського району Миколаївської області на користь ОСОБА_2 12 321 гривню 60 копійок заборгованості з орендної плати у 2012-2014 роках, 2 998 гривень 12 копійок пені та 6 765 гривень 81 копійка збитків від інфляції, а всього - 22 085 гривень 53 копійки.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу фермерського господарства «Агропром-Синтез» задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2015 року змінити, зменшивши розмір стягнутих судом 1 інстанції з фермерського господарства «Агропром-Синтез» на користь ОСОБА_2 заборгованості з орендної плати у 2012-2014 роках з 14 496 гривень до 12 321 гривні 60 копійок; пені з 4 624 гривень 22 копійок до 2 998 гривень 12 копійок; збитків від інфляції з 8 431 гривні 85 копійок до 6 765 гривень 81 копійки, а загальний розмір боргу з 27 552 гривень 07 копійок до 22 085 гривень 53 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_6