У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 10 вересня 2015 року наказом відповідача від 8 вересня 2015 року № 704-п вона звільнена із посади прибиральника службових приміщень Маневицької філії публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» (далі - ПАТ «Волиньобленерго») на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Вважає, що її звільнення із роботи відбулося незаконно з наступних підстав. З наказом про звільнення вона не була ознайомлена, причини звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вона була присутня на роботі протягом всього робочого часу на території філії. Крім того, згода профспілкового органу на звільнення була надана на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення з роботи. Таким чином, звільнення відбулося без законної підстави, а тому позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді прибиральника службових приміщень, нарахувати та виплатити середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2015 року по дату винесення судового рішення. Крім того, незаконними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка виразилася у тому, що порушено її право на працю, втраті душевного спокою, вона постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життєвих потреб, а тому просила стягнути з відповідача на її користь 5 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, просив задовольнити позов.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не спростовано факту свої відсутності на робочому місці без поважних причин більше трьох годин.

Згідно із ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Установлено, що надати пояснення з привду порушення трудової дисципліни - вчинення прогулу, на пропозицію адміністрації відповідача, позивач відмовилася.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Судами установлено, що позивач 13 та 14 серпня 2015 року була відсутня на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, відповідачем проведено її звільнення з дотриманням вимог ст. ст. 43, 148-149 КЗпП України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта