УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області, Ворзельська селищна рада, про повернення нерухомого майна шляхом виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва, Ворзельська селищна рада, про визнання права на проживання та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що сім'я відповідачів із п'яти осіб: ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_5, діти: ОСОБА_6, 2002 року народження, ОСОБА_7, 2007 рокународження, ОСОБА_8, 2011 року народження, протиправно проживають у приміщенні дитячого корпусу № 9, що знаходиться у одноповерховому будинку № АДРЕСА_1, де займають приміщення загальною площею 102,6 кв. м. Зазначений будинок знаходиться на їхньому балансі саме як дитячий корпус і до житлового фонду не відноситься. Відповідно до статуту майно будинку дитини належить до комунальної власності м. Києва і закріплено за ними на праві оперативного управління. Посилаючись на незаконне проживання відповідачів у вказаному приміщенні, позивач просив їх виселити без надання іншого житла.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року вказані судові рішення скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У ході розгляду справи відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького, в якому просила визнати її право та право її неповнолітніх дітей на проживання в одноквартирному житловому будинку № АДРЕСА_1 та зобов'язати балансоутримувача цього будинку укласти з ними договір найму житлового будинку.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що на підставі рішення Профспілкового комітету будинку дитини від 18 жовтня 2001 року спірний житловий будинок було передано в безстрокове безоплатне користування її матері ОСОБА_9, як особі, що була працівником даної установи, самостійно виховувала чотирьох дітей та не мала власного житла, а тому вони, як члени сім'ї наймача, правомірно користуються приміщенням на умовах договору найму. Крім того, ОСОБА_4 є також працівником Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького більше 10 років, а відтак в силу ст. 124 ЖК України не може бути виселена без надання іншого житла. Вказувала, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити до якого саме фонду майна належать спірні приміщення. При цьому згоди на безпосередню участь у впровадженні позивачем Концепції розвитку будинків дитини на період до 2017 року, яка затверджена наказом МОЗ України від 02 лютого 2010 року № 70 «Про заходи щодо розвитку будинків дитини», вона не надавала.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 квітня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення, яким виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з приміщення дитячого корпусу № 9 по АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання пр. розподіл судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 12 лютого 2008 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького та ОСОБА_4 уклали договір № 2 безоплатного користування майном, відповідно до умов якого позивач як наймодавець передав у тимчасове користування відповідачці жиле приміщення площею 102,6 кв. м, розташоване у корпусі № 9 по АДРЕСА_1, яке знаходиться на його балансі.

Відповідно до п. 5.5 договору, у разі припинення або розірвання цього договору наймач зобов'язаний звільнити займане приміщення.

Згідно з п. 6.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє протягом одного року.

Відповідно до листа від 14 березня 2012 року № 137 Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького повідомив ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, що корпус № 9 по АДРЕСА_1 є корпусом, який призначений для проживання дітей, позбавлених батьківського піклування, а тому просили звільнити зазначене приміщення.

17 квітня 2012 року ОСОБА_4 звернулася до Київського міського будинку дитини ім. М.М. Городецького з проханням відстрочити термін виселення до шести місяців.

06 червня 2013 року Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького листом № 296 повідомив ОСОБА_4 про те, що її сім'я тимчасово проживає у дитячому корпусі № 9 по АДРЕСА_1 і є необхідність у використанні даного корпусу за його призначенням, тому просили до 01 липня 2013 року повністю звільнити приміщення дитячого корпусу № 9.

Листом від 04 квітня 2014 року № 208 Київський міський будинок дитини ім. М.М. Городецького знову звернувся до ОСОБА_4 з проханням до 05 квітня 2014 року звільнити займане приміщення e корпусі № 9 по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення гл. 58 цього кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 828 ЦК України договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до ст. 793 цього кодексу.

Статтею 836 ЦК України передбачено, що якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки строк дії договору найму житла закінчився.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Встановивши, що місцем реєстрації ОСОБА_4 є гуртожиток по АДРЕСА_2 і вимагаючи у добровільному порядку звільнити займане приміщення, позивач запропонував переселитися сім'ї до цього гуртожитку, де звільнилася кімната після смерті колишнього працівника, а на підставі відповідного рішення Ворзельської селищної ради у 2011 році родині ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 0,0800 га для будівництва житла та з 2008 року вона із сім'єю перебувають на квартирному обліку у селищній раді, апеляційний суд дійшов правильного висновку про виселення сім'ї ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Іваненко Ю.Г. СтупакО.В.