Справа №475/315/16-ц 20.09.2016 20.09.2016 20.09.2016
Провадження №22-ц/784/2059/16
Головуючий у першій інстанції- Єгорова Н.І.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий»

(далі ТДВ «Шляховий»)

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТДВ «Шляховий» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з квітня 1971 року працював у радгоспі «Шляховий» на різних посадах. З цього часу підприємство неодноразово змінювало назву, організаційні форми, та з 2011 року є ТДВ «Шляховий». Наказом №9-к від 5 квітня 1996 року його звільнили з роботи за пунктом 5 статті 40 КЗпП, тобто через неявку на роботу більш чотирьох місяців поспіль. Проте він продовжував працювати по 31 грудня 1997 року, що є фактом, підтвердженим судовим рішенням. Посилаючись на те, що звільнення з роботи є незаконним (фіктивним), а при звільненні відповідач з ним не розрахувався, ОСОБА_1 просив стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період з квітня 1996 року по день звернення до суду в розмірі 29 285,55 грн. та 20000 грн. моральної шкоди.

Представник ТДВ «Шляховий» позов не визнав, посилаючись на те, що будь-якої заборгованості по виплатам ОСОБА_1 підприємство не мало, а спір щодо стягнення заробітку за період з квітня 1996 року по 31 грудня 1997 року вже був розглянутий судом.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд дав невірну оцінку встановленим фактам, зібраним доказам, а відповідач не довів факт проведення з ним розрахунку при звільненні.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП у день звільнення роботодавець зобовязаний провести виплату всіх сум, що належать працівнику при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по дань фактичного розрахунку.

Отже, однією з підстав виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є наявність на день звільненні належних працівнику від підприємства будь-яких грошових сум (заробітку, компенсацій тощо) та невиплата їх з вини підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що з 17 лютого 1971 року ОСОБА_1 працював на різних посадах у радгоспі «Шляховий» (а.с. 17), правонаступником якого є ТДВ «Шляховий».

Наказом №9-к від 5 квітня 1996 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 5 статті 40 КЗпП у звязку з «неявкою на роботу більш чотирьох місяців поспіль» (а.с.11).

У червні 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ТДВ «Шляховий» про поновлення порушених трудових прав, в тому числі і заборгованості по заробітній платі за період 1995-1997 років.

При розгляді справи судами встановлено, що заробітна плата позивачу у період з червня 1995 по квітень 1996 року не нараховувалась (а.с.14)

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1, в тому числі і щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період 1995-1997 року, відмовлено (а.с.20-22).

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність того факту, що на час звільнення з роботи 5 квітня 1996 року ОСОБА_1 мав право на отримання належних йому від підприємства сум, які останній не виплатив з власної вини.

Недоведеність наявності заборгованості станом на 5 квітня 1996 року відповідно до правил статті 117 КЗпП є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП підставою для відшкодування моральної шкоди є, насамперед, доведеність порушення трудових прав.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено порушення права ОСОБА_1 на отримання належних йому від підприємства грошових коштів на день звільнення, і цей висновок матеріалами справи не спростовується, то відсутні і підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта на те, що попередніми судовими рішеннями встановлені всі ті обставини, що є підставою для задоволення його вимог про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Судові рішення, що набули законної сили (а.с.17-18, 20-22), та навіть рішення суду першої інстанції, скасоване судом апеляційної інстанції, не містять відомостей про наявність заборгованості по виплаті грошових сум ОСОБА_1 на день його звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги (фіктивність звільнення, підтвердження свідками факту роботи, «злочинність» дій роботодавця тощо) стосуються обставин, які були підставою позову, вже розглянутого судом, та не повязані з умовами застосування правил статей 116, 237-1 КЗпП і не доводять права позивача на отримання середнього заробітку за період понад двадцяти років та заподіяної у звязку з цим моральної шкоди.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили би порушення судом норм трудового та процесуального законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись пунктом 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.С.Довжук

ОСОБА_5