Справа № 605/411/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" вересня 2016 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі головуючої судді Ігнатової Г.В. при секретарі Чебан Т..В. за участю позивача ОСОБА_1..,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради про визнання права на спадкове майно по закону,-

ВСТАНОВИВ

25.08.2016 року позивачОСОБА_1. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 сільської ради Підгаєцького району про визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила , що 02 транвя .2014 р. померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, що в с. Шумляни вул.Т.Шевченка, 13 Підгаєцького району Тернопільської області. Заповіту не залишила. Спадкоємцем за законом є позивач. Позивач зазначає, що вона фактично прийняла спадщину та вступила в управління і володіння спадковим майном, але державний нотаріус з заявою до якого звернулася позивач про прийняття спадщини відмовив в наданні свідоцтва про прийняття спадщини так як відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно, у зв'язку з чим вона звернулася з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги, викладені у позові підтримала повністю, дала пояснення посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просила позов задоволити.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради як орган місцевого самоврядування, що може подати заяву про визнання спадщини відумерлою, не з"явився, проте суду надано заяву з проханням розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог, тому суд, у відповідності до ч.2 ст. 158 ЦПК України, розглядає справу у відсутності осіб, які заявили про це клопотання.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у який беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 25 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради про визнання права на спадкове майно по закону яке набрало законної сили визнано що позивач є єдиним спадкоємцем померлої її матері ОСОБА_4, яка померла 02 травня 2014 року та визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом щодо спадкового майна яке належало померлій ОСОБА_4, зокрема земельної ділянки.

Таким чином, доказами, що є у справі, доведено, що воля спадкоємця на спадкування майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_4, знайшла своє підтвердження лише в частині прийняття спадщини за законом, стосовно земельної ділянки, що чітко виражено у даному судовому рішенні..

Так, в силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, назване рішення не є перешкодою для бажаного позивачем правового інтересу, пов'язаного з переходом до неї права на житловий будинок з надвірними будівлями .Оскільки в даній справі таких вимог заявлено не було, то суд їх вирішити і не міг, бо інше було б виходом за межі позовних вимог, що є неприпустимим.

Разом з тим суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що після смерті ОСОБА_4 також відкрилась спадщина, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями за адресою вул.. Т.Шевченка, 13в с. Шумляни Підгаєцького району і станом на момент розгляду справи вказану спадщину не було в нотаріальному порядку прийнято спадкоємцем.

Згідно довідки ОСОБА_3 сільської ради № 298 від 23.03.2016 рокужитловий будинок з господарськими будівлями за адресою вул.. Т.Шевченка, №13 с. Шумляни Підгаєцького району Тернопільської області по погосподарській книзі побудований в 1960 році, відносилось до господарств „ колгоспний двір і станом на 01 липня 1990 року та на 15.04.91 року у ньому проживала ОСОБА_4.

Листом №874/01-16 від 04.08.2016 року ОСОБА_1, було відмовлено в оформлені права власності на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадковий житловий будинок з надвірними будівлями.

У випадку, коли перехід права власності від спадкодавця до спадкоємців не може бути оформлено в нотаріальному порядку, спадкоємець може вимагати визнання права власності в судовому порядку ( відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р.)

15 квітня 1991 року введено в дію Закон України „Про власність, яким передбачено право спільної сумісної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Станом на 15 квітня 1991 року, коли з набранням чинності Закону України «Про власність» припинила існування така окрема форма власності, як власність колгоспного двору, членами колгоспного двору, якими були мати позивача, на той час належало на праві власності по 1/1частини спірного жилого будинку, яка перебувала у власності цього колгоспного двору. Таким чином на час припинення колгоспного двору частка матері позивача в домоволодінні розташованому вул.. Т.Шевченка, №13 с. Шумляни Підгаєцького району Тернопільської області становила весь будинок з надвірними будівлями..

У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" звертається увага і на те, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

В той же час судом враховано, що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину та оформити право власності на житловий будинок, оскільки такий побудований у 1960 році, коли набуття права власності на нерухоме майно не пов'язувалося з його державною реєстрацією, тому такий не зареєстрований.Факт побудови житлового будинку з надвірними будівлями в період з 1960 по 1976р. підтверджено відповідно до технічного паспорта на житловий будинок з надвірними будівлями

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1969 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Аналогічні висновки щодо моменту виникнення права власності на житловий будинок містяться у правових висновках Верховного Суду України у справі №6-137 цс 13 від 21 грудня 2013 року.

Таким чином, права, набуті у власність до 29.06.98 року з дотриманням установленого порядку набуття, однак без держреєстрації, є такими, що набуті в установленому законом порядку, тому спірний житловий будинок є об'єктом права власності, що підтверджує наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Оскільки згідно запису в погосподарській книзі власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою в с.Шумляни вул. Т. Шевченка,13 Підгаєцького району, вважалася ОСОБА_4, спадкоємцем якої є позивач, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.1261, 1268 , 1276 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом на 1/1 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою вул. Т.Шевченка № 13 в с. Шумляни Підгаєцького району Тернопільської області, що залишилось після смерті ОСОБА_4, яка померла 02 травня 2014 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підгаєцький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: підпис ОСОБА_5