Справа № 278/5690/13-ц
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.

секретаря с/з - Безпалько В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які неодноразово уточнював, збільшував і зменшував та в остаточній редакції позову просив визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), виданий на ім'я ОСОБА_4, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 ( кадастровий номер НОМЕР_2), виданий на ім'я ОСОБА_3, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2011 року № 1300. А також, просив зобов'язати відповідачку, ОСОБА_3, усунути перешкоди у вільному користуванні позивачу земельною ділянкою по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4, належну останньому на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5, шляхом знесення збудованої будівлі, забору та приведення даної земельної ділянки в попередній стан.

В обґрунтування вимог посилався на те, що є власником земельної ділянки, площею 1300 кв. м, розташованої на території АДРЕСА_1, яку було придбано у ОСОБА_6, згідно договору купівлі-продажу НОМЕР_6 від 02 серпня 2005 року і яку в подальшому було зареєстровано Державним земельним кадастром України шляхом присвоєння кадастрового номеру НОМЕР_4. Зазначав, що земельна ділянка була обнесена дерев'яним тином та використовувалася за призначенням.

Вказував, що після проведення експертизи у справі № 2-21/12 (за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7), яка витребовувалася судом та була оглянута в судовому засіданні, були визначені координати і місце розташування його земельної ділянки й згідно даних каталогу координат земельної ділянки та даних кадастрової карти України, які в однаковій мірі чітко визначають місцезнаходження земельної ділянки й було встановлено конкретне місцезнаходження вищевказаної земельної ділянки. Дане обстеження виявило, що там, де розташована його земельна ділянка, відповідач ОСОБА_3 побудувала будівлю й дана обставина позбавляє його, як власника, в повній мірі використовувати своє право власності, що полягає у абсолютно вільному володінні, розпорядженні і, що найголовніше, користуванні об'єктом приватної власності.

Представник позивача ОСОБА_8 в останньому судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_9 (ОСОБА_4), неодноразово повідомлена належним чином про розгляд справи судом, на судові засідання не з'являлася, про причини неявки не повідомляла.

Представник відповідача Камянської сільської ради в повному обсязі заперечував проти позову. Наголошував в своїх запереченнях про те, що позивач ОСОБА_2 взагалі не знає, де саме купив земельну ділянку, оскільки в державному акті вказана адреса с. Довжик без визначення вулиці та номеру ділянки взагалі. Також зазначив, що спірною земельною ділянкою ОСОБА_2 ніколи не користувався й не огороджував. Вказав, що державний акт на право власності ОСОБА_2 за кадастровим номером НОМЕР_4 Камянська сільська рада не затверджувала в 2007 році, що підтверджується відсутністю підпису та печатки на акті. Наголосив на тому, що ОСОБА_6 має житловий будинок в с. Довжик й виданий їй в 2002 році державний акт серії НОМЕР_7 на підставі рішення виконкому Каменської сільської ради від 19 липня 2001 року № 90 міг охоплювати саме земельну ділянку під її будинком, оскільки жодних конкретних адрес в акті немає, тобто ані вулиці, ані номеру ділянки.

Відповідач ОСОБА_3 категорично заперечувала щодо заявлених позовних вимог. В рахунок заперечення наголошувала на тому, що в кварталі вулиці Сінної містяться численні накладки та зміщення земельних ділянок, згідно відомостей Публічної кадастрової карти України, що позбавляє встановити дійсне та реальне місце розташування земельної ділянки ОСОБА_2. Вказувала, що ОСОБА_2 навмання шукає земельну ділянку, яку придбав невідомо де, тобто без визначення чіткої адреси. Також, звертала увагу на те, що в технічній землевпорядній документації є наявна заява ОСОБА_2, в якій останній просить виготовити документацію із землеустрою на земельну ділянку по провулку Квязькова в с.Довжик, що жодним чином не стосується вулиці Сінної, як зазначено в її акті на право власності на земельну ділянку. Більш того, звернула увагу, що будинок почав будуватися з дозволу Камянської сільської ради в той момент, коли ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_7 і наголошував в ньому, що його земельна ділянка знаходиться на ділянці ОСОБА_7 та була огороджена також тином і перебувала в користуванні. Вказала, що на момент розгляду даної справи в суді, будинок був зареєстрований належним чином, про що свідчать надані до матеріалів справи правовстановлюючі документи на нерухоме майно.

В рахунок заперечення також зазначила, що право власності є непорушним, тим паче, якщо воно придбано за відплатним договором добросовісним набувачем, права якого презумуються та захищаються законом.

Третя особа - Управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області м.Житомир на судові засідання не з'являлася та про причини неявки не повідомляло.

Дослідивши матеріали справи та матеріали витребуваної цивільної справи 2-21/12, заслухавши пояснення сторін та свідка, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Камянської сільської ради від 19.07.2001 року за №90, ОСОБА_6 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га., що раніше була надана в постійне користування та розташована в с.Довжик, для обслуговування житлового будинку.

Вищевказане рішення органу місцевого самоврядування стало підставою для отримання ОСОБА_6 державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_7, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_8. При цьому, зазначена у державному акті ОСОБА_6 площа земельної ділянки становить 0,13 га., тобто, на 0,01 га. перевищує площу відображену у рішенні №90 від 19.07.2001 року.

02.08.2005 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку, площею 1300 кв.м., яка належала продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7. На момент укладення договору купівлі-продажу від 02.08.2005 року визначено місце розташування земельної ділянки - с.Довжик Камянської сільської ради Житомирського району, області без визначення конкретної вулиці та номеру ділянки. Також, судом встановлено, що на момент укладення вищезгаданого договору, земельна ділянка не мала присвоєного кадастрового номеру, згідно чинного законодавства з відповідним визначенням координат та місця розташування.

Пунктом 3.3. укладеного договору сторонами передбачено, що право власності виконає у Покупця після одержання державного акту на право приватної власності та його державної реєстрації.

В подальшому, згідно договору №25 від 30.11.2005 року, позивач звернувся до центру державного земельного кадастру Житомирської регіональної філії для виготовлення технічної документації із землеустрою на території Камянської сільської ради Житомирського району, області.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах технічної документації із землеустрою міститься заява ОСОБА_2 від 30.11.2005 року з проханням виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2. Також, в матеріалах, наявний протокол погодження меж земельної ділянки від 29.11.2006 року з визначенням суміжного власника - ОСОБА_10 та наступними межами - дорога, землі запасу сільської ради та канава. Суміжним землекористувачем ОСОБА_10 та представником сільської ради підписано протокол, як доказ відсутності спірних питань з приводу встановлених меж.

27.03.2007 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 (кадастровий номер НОМЕР_4), відповідно до договору купівлі продажу від 02.08.2005 року НОМЕР_6 з площею земельної ділянки 0,1300 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за НОМЕР_9, однак не зареєстровано та не містить підпису Камянської сільської ради Житомирського району, області. Відповідно до опису меж та промірів зовнішніх меж земельної ділянки: А-Б землі запасу (54,11 м); Б-В землі загального користування (23,42 м); В-Г землі ОСОБА_10 (61,0 м); Г-А - землі загального користування (23,11 м).

30.06.2010 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), відповідно до рішення 20 сесії 5 скликання Кам'янської сільської ради від 16.01.2009 року №90 з площею земельної ділянки 0,0900 га, цільове використання - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1. Акт зареєстровано 30.06.2010 року в Книзі записів державних актів на право власності на землю за НОМЕР_10. Відповідно до опису меж та промірів зовнішніх меж земельної ділянки: А-Б землі загального користування - вулиця (18,36 м); Б-В землі сільської ради (43,31 м); В-Г землі запасу сільської ради (23,86 м); Г-А - земельна ділянка ОСОБА_11 (43,08 м).

31.03.2011 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_3 придбала земельну ділянку площею 0,0900 га, розташовану в АДРЕСА_1. 22.11.2011 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 (кадастровий номер НОМЕР_2), відповідно до договору купівлі - продажу від 31.03.2011 року № 1300 з площею земельної ділянки 0,0900 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за НОМЕР_11. Відповідно до опису меж та промірів зовнішніх меж земельної ділянки: А-Б землі сільської ради (43,31 м); Б-В землі запасу сільської ради (23,85 м); В-Г земельна ділянка ОСОБА_11 (43,08 м); Г-А - землі загального користування (18,35 м).

Суд бере до уваги наданий лист Камянської сільської ради від 18.02.2015 року № 64 та схему розміщення земельних ділянок, що надана ТОВ «Житомирземпроект» від 08.02.2016 року № 32 та встановлює, що суміжними землевласниками ОСОБА_3 наразі з одного боку є ОСОБА_12, яка придбала земельну ділянку у ОСОБА_11, а з іншого боку приватна особа з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_12 з визначеною адресою: АДРЕСА_1. Спору між суміжними землевласниками щодо встановлених меж земельних ділянок немає.

Згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29.10.2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку, що набуло законної сили, судом встановлено, що 11 квітня 2011 року ОСОБА_7 набуто у власність, згідно договору купівлі- продажу з ОСОБА_11 земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в АДРЕСА_3, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Також, 5 серпня 2011 року на ім'я ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_14 площею 0,1000 га., що розташована в Житомирській області Житомирського району АДРЕСА_3, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з присвоєним кадастровим номером НОМЕР_13.

Суд не бере до уваги посилання в позовній заяві представника позивача на ч. 2 ст. 203 ЦК України, а також на ст. 215 ЦК України, в якій визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п 'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до вищезазначених статей, позивач вважає, що ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі - продажу з ОСОБА_3 за №1300 не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності й саме тому це є підставою для визнання даного правочину недійсним.

Однак, в контексті розуміння обсягу цивільної дієздатності, то норма ст. 30 ЦК України вказує, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Позивач не надав доказів суду щодо того, що ОСОБА_4 на момент укладання договору купівлі-продажу від 31.03.2011 року за №1300 була визнана судом недієздатною або мала часткову, неповну та обмежену недієздатність, що позбавляло останню усвідомлювати значення своїх дій та нести відповідальність.

Позивач не надав допустимих та належних доказів на підтвердження обставин, що мають бути підставою для визнання зазначеного правочину недійсним. Так, продавець за договором на час продажу був власником земельної ділянки; доказів того, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, суду не надано; підстав, передбачених ст. 203 ЦК України (далі - ЦК), не встановлено.

Посилання представника позивача на те, що рішення 20 сесії 5 скликання Кам'янської сільської ради від 16.01.2009 року № 90 про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 з площею земельної ділянки 0,0900 га., цільове використання - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 сесією Камянської сільської ради не приймалося, спростовується поясненнями представника Камянської сільської ради. Зокрема, останній повідомив про те, що в зв'язку з порушенням кримінальної справи відносно попереднього голови сільської ради, прокуратурою вилучалися численні документи, які стосувалися передачі та/або виділення земельних ділянок у власність. Також суд бере до уваги пояснення представника Камянської сільської ради з приводу того, що без наявності рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4, кадастровий номер вказаній земельній ділянці не міг бути присвоєним. Суд оглядав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2) на ім'я ОСОБА_4 в оригіналі й сумнівів щодо його достовірності не виникло.

Судом приймається в якості доказу пояснення ОСОБА_13, який допитувався як свідок та надавав у матеріали справи висновок земельно-технічної експертизи від 27.11.2014 року за № 444/14-25. З його пояснень вбачається, що в Публічній кадастровій карті некоректно сформовані обмінні файли в частині визначення координат численних земельних ділянок в житловому кварталі вулиці Сінної в с.Довжик. Також зазначив про відсутність єдиної прив'язки земельних ділянок, що створює їх хаотичне розташування в кадастровій карті. Наголосив на відсутність генерального плану забудови села Довжик, що позбавляє фактично та реально визначити розташування земельних ділянок, в тому числі і ділянки ОСОБА_2. Вказав також на відсутність первинної документації та технічної документації з землеустрою на ім'я ОСОБА_6, що позбавляє встановите дійсне розташування земельної ділянки ОСОБА_2 по факту. Зазначив, що в разі, якщо враховувати протокол погодження меж в технічній документації з землеустрою ОСОБА_2, то ділянка має межувати з земельною ділянкою ОСОБА_10 та з дорогою (вулицею), що насправді, враховуючи дані Публічної кадастрової карти не узгоджується і не співпадає. Наголосив на тому, що при відновленні та/або встановленні земельних меж в натурі на ім'я ОСОБА_2 в обов'язковому порядку мала враховуватися технічна документація з землеустрою на ім'я ОСОБА_6, оскільки за відомостями Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7 «старого» зразка встановити дійсне розташування земельної ділянки позивача не є можливим.

Суд погоджується з наданими свідком поясненнями з огляду на той факт, що матеріали справи містять інформацію ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» від 08.02.2016 за №32 (а.с.57 т.2), згідно якої, земельна ділянка позивача лише частково межує із земельною ділянкою ОСОБА_10. Разом з тим, у правовстановлюючому документі позивача, земельна ділянка у межах від В до Г (південна межа) повністю межує із земельною ділянкою ОСОБА_10

Відповідно до ст.126 Земельного кодексу України (у редакції на час набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 132 Земельного кодексу України передбачено, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити, зокрема предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо).

Твердження позивача з приводу того факту, що місце розташування його земельної ділянки встановлено за результатами розгляду іншої судової справи є помилковими, оскільки, таке місце розташування має бути відображено у погосподарських книгах, планово-картографічних матеріалах, технічних документаціях, правовстановлюючих документах, виданих на ім'я ОСОБА_6, попереднього власника - продавця земельної ділянки.

Вивченням у сукупності усіх наявних доказів суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 Земельного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-83цс13.

Оскільки позивач не порушує питання законності рішення органу місцевого самоврядування, правові підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відсутні.

Судом встановлено, що відчуження земельної ділянки площею 0,0900 га, розташовану в АДРЕСА_1, області від ОСОБА_9 до ОСОБА_3 відбулося за відплатним договором купівлі-продажу від 31.03.2011 року за №1300. Також в даному договорі нотаріус зазначив про відсутність будь-яких застережень та обмежень з приводу даної земельної ділянки.

В свою чергу, у позовних вимогах позивач просить суд визнати недійсним, зокрема договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.01.2011. Однак матеріали справи не містять ні копії такого правочину, ні доказів укладення договору у січні 2011 року. Таким чином, з огляду на розгляд судом справи у межах позовних вимог, правові підстави для визнання недійсним договору від 31.01.2011 відсутні.

Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п.10 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч.5 ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок та інші прибудинкові будівлі побудовані саме ОСОБА_3 та на них набуто право власності і належним чином проведена державна реєстрація. Будинковолодінню Камянською сільською радою присвоєно номер АДРЕСА_1.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Щодо розв'язання проблеми розмежування випадків застосування двохсторонньої реституції як наслідку недійсності правочину й повернення майна в попередній стан та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна, Верховний Суд надав відповідні роз'яснення спочатку в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, а потім у постанові Пленуму від 06.11.2009 року№ 9.

У п.10 цієї постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача-підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України (Постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі N 6-53цс12).

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі -Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За укладеним договором купівлі-продажу земельної ділянки, розробленою технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку, оформленими у встановленому законом порядку державним актом та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно відповідач мала право очікувати на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог.

Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК доказами с будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів.

Встановлені вище обставини є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.ст. 216, 317, постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук