провадження 2/201/2645/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство незалежних експертиз», ОСОБА_2 і Регіональний сервісний центр МВС України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 серпня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що позивачка придбала в ТОВ «Донецьк-Авто» автомобіль «Опель Астра», 25 квітня 2008 року між позивачкою і банком (відповідач) було укладено кредитно-заставний договір, позивачка отримала кошти, встановлені відсотки за користування цим кредитом і дата повернення вказаних коштів. 23 квітня 2013 року відповідач протиправно, на думку позивача, заволодів вказаним автомобілем позивачки: працівники банку діяли на підставі заочного рішення суду, яке згодом було скасоване, а повторним рішенням по цій справі в задоволенні вимог банку було відмовлено. В квітні 2014 року рішенням суду визнано вказаний кредитно-заставний договір недійсним і ухвалою суду прийняті заходи до повернення вказаного автомобіля позивачці, але відповідач автомобіль так і не повернув. Позивачка звернулася до суду з позовом про витребування вказаного автомобіля і рішенням суду вказаний автомобіль було витребувано в банку, але за скаргою банку вказане рішення скасоване апеляційною інстанцією. Третьою особою Регіональним сервісним центром МВС України було видано дублікат рахунку і свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу вже на іншу особу. Отже на сьогодні автомобіль позивачці так і не повернуто, чим їй завдано не тільки матеріальну, але і моральну шкоду. Вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати саме відповідач, оскільки саме банк неправомірно відібрав автомобіль у позивачки та не повертає його і зараз та просив стягнути з відповідача заподіяну матеріальну шкоду в сумі вартості вказаного автомобіля, моральну шкоду і всі понесені позивачем і її представником витрати, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтвердив письмові заперечення і пояснив, що дійсно з позивачкою було укладено кредитно-заставний договір, кошти вона отримала і придбала автомобіль. ОСОБА_1 з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до позивача про стягнення цієї заборгованості і рішенням суду заборгованість стягнута повністю, на виконання цього рішення вони і вилучили автомобіль та реалізували його, це рішення згодом було оскаржене позивачем, але на час вилучення автомобіля воно було дійсним. Додаткова угода з позивачем не укладалася. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представники третіх осіб ТОВ «Агенство незалежних експертиз» і Регіонального сервісного центру МВС України та ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, проти позовних вимог фактично не заперечували, вважають за можливе розгляд справи на підставі наявних матеріалів по закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. На думку суду, вищезазначені представники і третя особа не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності Суд вважає можливим розгляд заяви за відсутності представників вказаних третіх осіб і третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року позивач ОСОБА_1 25 квітня 2008 року отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 15938.51 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2015 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 25 квітня 2008 року уклали договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави ОСОБА_1 надала банку в заставу автомобіль OPEL, модель: ASTRA 0TGF69, рік випуску: 2008 року, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: Y6D0TGF698X019144, реєстраційний номер: АН 56 81 СХ, що належить на праві власності ОСОБА_1. Останньою з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до позивача про стягнення цієї заборгованості і 12 березня 2013 року заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-БАНК», ОСОБА_1 про звернення стягнення задоволені частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави автомобіль OPEL, модель: ASTRA 0TGF69, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з правом його продажу банком з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Що і було зроблено.

Позивачка посилається на те, що 23 квітня 2013 року відповідач протиправно, на думку позивача, заволодів вказаним автомобілем позивачки: працівники банку діяли на підставі заочного рішення суду, яке згодом було скасоване, а повторним рішенням по цій справі в задоволенні вимог банку було відмовлено. В квітні 2014 року рішенням суду визнано вказаний кредитно-заставний договір недійсним і ухвалою суду прийняті заходи до повернення вказаного автомобіля позивачці, але відповідач автомобіль так і не повернув. Позивачка звернулася до суду з позовом про витребування вказаного автомобіля і рішенням суду вказаний автомобіль було витребувано в банку, але за скаргою банку вказане рішення скасоване апеляційною інстанцією. Третьою особою Регіональним сервісним центром МВС України було видано дублікат рахунку і свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу вже на іншу особу. Отже на сьогодні автомобіль позивачці так і не повернуто, чим їй завдано не тільки матеріальну, але і моральну шкоду. Вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати саме відповідач, оскільки саме банк неправомірно відібрав автомобіль у позивачки та не повертає його і зараз та просив стягнути з відповідача заподіяну матеріальну шкоду в сумі вартості вказаного автомобіля, моральну шкоду і всі понесені позивачем і її представником витрати.

Позивачка звернулася з цим питанням до відповідача, але отримала відмову, автомобіль чи компенсацію збитків, шкоди не отримала і зараз. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року позивач ОСОБА_1 25 квітня 2008 року отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 15938.51 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2015 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 25 квітня 2008 року уклали договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави ОСОБА_1 надала банку в заставу автомобіль OPEL, модель: ASTRA 0TGF69, рік випуску: 2008 року, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: Y6D0TGF698X019144, реєстраційний номер: АН 56 81 СХ, що належить на праві власності ОСОБА_1. Останньою з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до позивача про стягнення цієї заборгованості і 12 березня 2013 року заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-БАНК», ОСОБА_1 про звернення стягнення задоволені частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № DOMGAK92430007 від 25 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави автомобіль OPEL, модель: ASTRA 0TGF69, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з правом його продажу банком з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Що і було зроблено.

Зазначене рішення суду набрало чинності 22 березня 2013 року. Позивачем не надано жодного доказу отримання ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про скасування вищезазначеного рішення. До того ж, умовами ст. 12.2.2 кредитно-заставного договору передбачено обов'язок позичальника усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом за актом приймання - передачі за адресою, що вказана у статті 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі. Якщо предмет застави не був переданий у володіння банку у порядку та строки, визначені ст. 12.2.2, згідно ст. 12.2.3 договору позичальник надає право банку здійснити доставку предмета застави за адресою, що вказана у статті 17.13 договору, у володіння банку для забезпечення його схоронності, як власними силами, так і на договірних засадах з третіми особами. Витрати, пов'язані з доставкою предмета застави покладаються на позичальника. Позичальник зобов'язується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предметом застави. Також ст. 12.2.3 договору передбачено, що підписавши цей договір, позичальник безумовно погодився на застосування процедурні визначеної у цій статті, і не має щодо неї жодних заперечень.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов договору у квітні 2013 року в присутності співробітників правоохоронних органів та представника ОСОБА_1 (ОСОБА_3Ю.) співробітниками ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2013 року вилучено предмет застави, про що складений відповідний Акт. 23 квітня 2014 року автомобіль OPEL, модель: ASTRA 0TGF69, рік випуску: 2008 року, тип ТЗ: легковий сєдан. № кузова/шасі: Y6D0TGF698X019144 було продано ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4. Дані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року у справі № 201/614/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про витребування майна (спірного автомобіля OPEL, модель: ASTRA 0TGF69), яким ОСОБА_1 в задоволенні її вимог відмовлено у повному обсязі. Судом, зокрема, встановлено, що питання про поворот виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2013 року не вирішувалось.

Статтею 380 ЦПК України передбачений порядок вирішення питання про поворот виконання. Питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. У разі неможливості повернути майно в рішенні або ухвалі суду передбачається відшкодування вартості нього майна в розмірі грошових коштів, одержаних від його реалізації.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не зверталась до суду щодо повороту виконання рішення, вважається, що особою позивача обраний неналежний спосіб захисту права у даній справі. Зокрема, позивач вважає, що йому завдано майнової шкоди та підставою задоволення позову вказує ст. 1166 ЦК України.

Але відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази, за якими було б визнано ПАТ КБ «ПриватБанк» винною особою. До того суду не надані належні докази, а відповідач не погоджується із сумами, які визначені позивачем для стягнення у якості майнової шкоди, адже розрахунки зроблені виключно з суб'єктивного погляду позивача без врахування реальної вартості автомобіля, його стану, ступеня зносу тощо.

Стосовно моральної шкоди: відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: - завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сімї; - завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; - завданої безпідставним засудженням громадян; - завданої фізичним і юридичним особам актами і діями, які визнані Конституцією Судом неконституційними. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, шо настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою. Таким чином, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є цивільне правопорушення, структурними елементами якого є чотири вищеописані складові (за винятками, встановленими чинним законодавством України).

Відповідно до абз. 2 ч. З ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Чим підтверджуються страждання позивача та як вони впливають на його життя, який причинний зв'язок між діями банку і переживаннями позивача залишається незрозумілим. В позовній заяві відсутні підтвердження факту спричинення позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями вони спричинені, відсутні факти, які підтверджують це, а також докази погіршення стану здоров'я та підтвердження морального страждання позивача. З чого при цьому він виходить при визначенні саме такого розміру моральної шкоди - 30000.00 грн., також залишається незрозумілим. Виходячи з вищезазначеного, через недоведеність та безпідставність вимог позивача, в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Згідно п. З «Порядку реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 «Державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.»,

Отже за загальним правилом цивільного законодавства автотранспорт є рухомою річчю, а державна реєстрація транспортних засобів підрозділами Державтоінспекції та видача свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорту) тільки підтверджує вже наявне право власності особи, адже для реєстрації автотранспорту підрозділами Державтоінспекції необхідно надати документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, перелік яких назначений в п. 7 «Порядку реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, чарок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; ч. 1 ст. 387 ЦК України - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Приписи ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлюють, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого зроблено не було.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача чи третьої особи, повязаними з описом чи арештом, вилученням чи не поверненням майна позивачу було завдано ушкодження, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно статті 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст.79 ЦПК).

Поняття правової допомоги, адвоката та фахівця у галузі права надано у ст. ст. 12, 56 ЦПК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка надає правову допомогу, допускається ухвалою суду за заявою особи, що приймає участь у справі і має такі права: знайомитися з матеріалами справи, робити з них виписки, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім в судовому засіданні.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача чи третіх осіб. Однак, жодних доказiв цим позивачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні в частині.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вказаного позивача відносно завданої шкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання представника позивача на позові в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та стягнення витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та стягнення витрат в такому вигляді не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України; ст. 15, 16, 22, 23, 181, 316, 321, 328, 387, 526, 1166, 1167 ЦК України; ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 81, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенство незалежних експертиз», ОСОБА_2 і Регіональний сервісний центр МВС України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -