У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Умнової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Савченко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив визнати недійсним договір позики від 18 жовтня 2007 року, укладений між ним в особі ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 16 жовтня 2007 року, та ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000 доларів США по курсу Національного банку України на день ухвалення судом рішення; визнати недійсним договір іпотеки від 18 жовтня 2017 року, укладений між ним в особі ОСОБА_6, яка діяла на підставі доручення від 16 жовтня 2007 pоку, та ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_7 на його користь грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000 доларам США по курсу Національного банку України на день ухвалення судом рішення.

Позов мотивовано тим, що 18 жовтня 2007 року між позивачем, в інтересах та від імені якого діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності від 16 жовтня 2007 року нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко Т.В. за реєстровим № 5820, та ОСОБА_7 було укладено договір позики та в забезпечення виконання вимог по якому 18 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки. Вказані договори посвідчено нотаріально. Згідно п. 1 договору позики позичальник отримав у власність від позикодавця гроші в сумі 10100 000 грн, що на момент підписання договору відповідало еквіваленту 2 000 000 доларів США. Відповідно до п. 2 договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10 березня 2009 року, при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту 2 000 000 доларів США за курсом Національного банку України на день передачі грошей. У квітні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом щодо примусового стягнення з позивача заборгованості, яка виникла у зв'язку із неналежним виконанням договору позики. За наслідком розгляду вказаного позову 20 жовтня 2010 року у справі № 2-3496/10 Печерським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з позивача на користь ОСОБА_7 заборгованість за вказаним договором позики. Позивач 17 червня 2011 року передав ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 15 851 600 грн, що на момент передачі коштів відповідало еквіваленту 2 000 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Представником ОСОБА_7 факт отримання останнім грошових коштів від позивача на виконання договору позики не заперечувався.

Звернувшись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що ОСОБА_6 не мала повноважень на укладення від його імені та в його інтересах оспорюваного договору позики, а недійсність оспорюваного договору іпотеки ним ставить в залежність від визнання недійсним оспорюваного договору позики (ст. 548 ЦК України). Наслідком визнання недійсним договору позики у ОСОБА_6 виникне обов'язок повернути ОСОБА_7 грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000 доларів США по курсу Національного банку України на день ухвалення судом рішення (згідно ст. 215 ЦК України), а у останнього виникне обов'язок повернути позивачу грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000 доларів США по курсу Національного банку України на день ухвалення судом рішення (згідно ст. 1212 ЦК України).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що згідно довіреності від 16 жовтня 2007 року, на підставі якої було укладено договір позики, ОСОБА_5 надаючи відповідачу повноваження на розпорядження квартирою № 45 в буд. № 5/24 по вул. Ірининській в м. Києві не наділив останню правом на укладання договору позики. Разом з тим, дія ОСОБА_5 щодо повернення позики свідчить як схвалення оспорюваного договору шляхом виконання зобов'язань за ним. Позивач прийняв угоду до виконання, тобто схвалив останню, а тому дії щодо отримання позики є правомірними в силу ч. 1 ст. 241 ЦК України. ОСОБА_7 отримав від позивача кошти на виконання чинної угоди і сплата позивачем цих коштів є належним виконанням його зобов'язань за договором позики, стороною якого (позичальником) був саме позивач.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції, крім вищевказаного, виходив з того, що зі змісту позовної заяви та письмових пояснень позивача вбачається, що договір позики оспорюється з посиланням на його укладення без волі сторони позичальника, що є порушенням загальної умови до правочину, викладеної в ч.3 ст. 203 ЦК України. Разом з тим, у суду немає підстав вважати, що волевиявлення позичальника на укладення оспорюваного договору було відсутнє, оскільки, по-перше: договір позики укладений у письмовій формі (т.1, а.с.24-25); пункт перший договору містить вказівку, що передача грошей була здійснена до його підписання; пункт восьмий договору містить вказівку про наявність заяви-згоди дружини позичальника, ОСОБА_11, на укладання договору позики, посвідченої нотаріально; по-друге: договір позики виконаний позичальником шляхом передачі позикодавцю суми, еквівалентної 2 000 000 доларів США.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_5, в інтересах та від імені якого діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності від 16 жовтня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко Т.В. за реєстровим №5820, та ОСОБА_7 було укладено договір позики.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Предметом даного договору сторони визначили квартиру АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності.

Згідно з п.1 договору позики позичальник ОСОБА_5 отримав у власність від ОСОБА_7 гроші в сумі 10 100 000 грн, що на момент підписання договору еквівалентно 2 000 000 доларів США, відповідно до офіційного курсу Національного банку України.

Пунктом 2 договору визначено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10 березня 2009 року, при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту 2 000 000 доларів США за курсом Національного банку України на день передачі грошей.

У червні 2011 року ОСОБА_5 передано ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 15 851 600 грн, що на момент передачі становило 2 000 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Дана обставина визнається позивачем.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що відповідач ОСОБА_6, укладаючи договір позики від його імені перевищила надані їй повноваження.

Відповідно до довіреності від 16 жовтня 2007 року, на підставі якої було укладено договір позики, ОСОБА_12, надаючи відповідачу повноваження на розпорядження квартирою АДРЕСА_1, не наділив останню правом на укладання договору позики.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України, одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно положень ч. 1 ст. 241 ЦК України - правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 241 ЦК Українинаступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов'язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною першою статі 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений унаслідок таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

Оспорюваний позивачем правочин укладений у письмовій формі; договір містить вказівку, що передача грошей була здійснена до його підписання; пункт восьмий договору містить вказівку про наявність заяви-згоди дружини позичальника, ОСОБА_11, на укладання договору позики, посвідченої нотаріально.

Вказаний договір позики виконаний позичальником шляхом передачі позикодавцю суми, еквівалентної 2 000 000 доларів США.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що ОСОБА_5 було вчинено дії, зокрема щодо повернення позики, які свідчать про його схвалення укладеного від його імені і в його інтересах представником договору.

За таких обставин суди правильно виходили з того, що правові підстави для визнання оспорюваного договору позики недійсним відсутні, так само як і відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки, оскільки його недійсність позивач пов'язує виключно з недійсністю основного зобов'язання та не вказує інших (самостійних) правих підстав недійсності оспорюваного договору іпотеки.

Також суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд обґрунтовано не погодився з доводами позивача щодо безпідставного отримання ОСОБА_7 від нього грошових коштів, які в силу положень ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню, оскільки кошти отримані відповідачем від ОСОБА_5 на виконання чинної угоди і така дія позивача є належним виконанням його зобов'язань які випливати із договору позики. Заявляючи вимогу про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошових коштів в сумі еквівалентній 2 000 000 доларів США по курсу НБУ на день ухвалення судом рішення позивач не довів наявність права вимоги від імені відповідача.

Порядок проведення розрахунків, за наявності відповідних правовідносин кредитор між відповідачами, стосується прав, свобод чи інтересів даних осіб та за умови наявності спору може бути вирішений у встановлений чинним законодавством спосіб.

Вбачаються необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо преюдиційності обставин, встановлених рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликової Т.В. про визнання дій неправомірними, скасування нотаріальної, оскільки факт визнання судом незаконними дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 по нотаріальному посвідченню оспорюваного договору позики правового значення для вирішення даного спору не має, з тих підстав, що відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі і не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення.

Вказаним посиланням позивача суди попередніх інстанцій дали належну правову оцінку, висновки щодо яких виклали в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

В ході розгляду даної справи місцевим та апеляційним судами дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, перевірено усі обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень та надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

При встановлені фактичних обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судових рішень правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційні скарги слід відхилити і залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Умнова
суддіВ.С. Висоцька
Ю.Г. Іваненко
О.В. Кафідова
В.О. Савченко