Справа № 439/1084/15 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/1692/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Крайник Н.П.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Бродівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановила:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком №59 по вул. Шашкевича у м. Броди Львівської області.

Обґрунтовуючи свій позов зазначила, що її рідна сестра ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 хоча і зареєстровані у вказаному вище будинку, однак більше десяти років в даному будинку фактично не проживають. Позиваючись на відсутність відповідачів у спірному будинку понад один рік без поважних причин просить застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Заочним рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року позов задоволено.

Судом постановлено визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування жилим приміщення, а саме, житловим будинком, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Броди, вул. Шашкевича, 59.

Це рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вирішення спору без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Апелянт зазначає, що позивачем не наданого жодного доказу, крім трьох актів за 2015 рік, не було допитано свідків. Крім того, апелянт стверджує, що не відповідає дійсності факт, що позивач оплачує комунальні послуги з розрахунку від зареєстрованих осіб в будинку, оскільки на всі комунальні послуги в будинку були встановлені лічильники. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 72-74).

Сторони у справі в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення цієї скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

В той же час, статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку №59 по вул. Шашкевича у м. Броди Львівської області з 10.06.2008 р., який їй був подарований батьком ОСОБА_5 згідно договору дарування від 15.05.2008 р. що підтверджується витягами з державного реєстру правочинів та прав на нерухоме майно (а.с.7, 8) та не заперечується відповідачами.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є рідною сестрою позивача, а ОСОБА_4 - племінником останньої, які зареєстровані у спірному будинку за згоди колишнього власникаОСОБА_5, як члени його сім'ї, про що зазначила і апелянт ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі.

Аналіз ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 8 жовтня 2014 року у справі № 6-158цс14, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування належним позивачу будинком №59 по вул. Шашкевича у м. Броди, колегія суддів виходить із правового статусу відповідачів, як членів сімї колишнього власника будинку ОСОБА_5, які, відповідно до ст.3 СК України не набули статусу членів сімї власника будинку.

Із матеріалів справи не вбачається, що б між ОСОБА_3, як власником будинку №59 по вул. Шашкевича у м. Броди з 10.06.2008 р. та відповідачамиОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладались які-небудь договори щодо порядку користування спірним житлом. До того ж відповідачі фактично не проживають в цьому будинку, що підтверджується актами обстеження будинку від 29.05.2015р., 26.06.2015р. та 08.07.2015р..

Відповідачами не спростовано тих обставин, що у спірному житлі вони не проживають понад 10 років без поважних причин.

Більш того, апелянт зазначила в апеляційній скарзі, що її син ОСОБА_4 фактично проживає в іншій області та не вказує будь-яких поважних причин їх не проживання у спірному будинку.

Таким чином, відповідачі хоча і залишаються зареєстрованими в будинку№59 по вул. Шашкевича у м.Броди, однак фактично втратили право користування ним.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду та не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.308, ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвалу апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_6