Справа № 303/7870/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 грудня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Фазикош Г. В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі: Шукаль О. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, а також публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKD6AK00050030 від 08.09.2006 року, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 13 831,00 Євро (з яких 10800,00 Євро на купівлю авто та 3031,00 Євро на оплату страхових платежів), а позичальник зобовязався повернути кредит у строк до 06.09.2013 року та сплатити 10,56% річних.

Отримавши кредит, ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 11.11.2014 року має перед Банком заборгованість у розмірі 36 570,82 Євро (гривневий еквівалент за курсом НБУ станом на 11.11.2014 720 079,45грн.), з яких 7682,92 Євро заборгованості за кредитом; 8053,51 Євро заборгованості по відсотках; 1380,00 Євро комісія; 19454,39 Євро пеня.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03.12.2015 року позов Банку задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 337 022,51 грн., з яких 7682,92 Євро заборгованості за кредитом; 8053,51 Євро заборгованості по відсотках; 1380,00 Євро комісія. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Банк оскаржив це рішення у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення місцевого суду у цій частині, стягнувши з відповідача пеню нараховану за рік перед зверненням Банку до суду (за період із 09.12.2013 року по 09.12.2014 року) у розмірі 9236,04.

Відповідачка ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, також на дане рішення подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог Банку та ухвалити нове, яким у задоволенні його позову в цій частині відмовити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача відхиленню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Задовольняючи вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із боргу за кредитом, відсотками та комісією, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2Ю вчинила дію, яка свідчить про визнання нею свого боргу перед Банком і перериває позовну давність про застосування якої заявляв відповідач, а саме видала 23.04.2012 року довіреність Банку на користування та розпорядження авто.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він дійшов його без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKD6AK00050030 від 08.09.2006 року, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 13 831,00 Євро (з яких 10800,00 Євро на купівлю авто та 3031,00 Євро на оплату страхових платежів), а позичальник зобовязався повернути кредит у строк до 06.09.2013 року та сплатити 10,56% річних.

Згідно п. 1.1 кредитного договору ОСОБА_2 зобовязалася здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами у сумі 206,73 Євро, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Отже, сторони встановили строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 06.09.2013 року.

Отримавши кредит, ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим Банк нарахував їй заборгованість станом на 11.11.2014 року у розмірі 36 570,82 Євро (гривневий еквівалент за курсом НБУ станом на 11.11.2014 720 079,45грн.), з яких 7682,92 Євро заборгованості за кредитом; 8053,51 Євро заборгованості по відсотках; 1380,00 Євро комісія; 19454,39 Євро пеня.

Для забезпечення виконання зобовязань позичальника за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір застави від 08.09.2006 року, згідно якого остання передала у заставу Банку автомобіль марки «FAW» модель CA1051K26L4R5 д.р.н. АО 7209 АЕ, 2006 року випуску, тип ТЗ: Фургон-С, № кузова/шасі: 60050769 (а.с. 94-95, 222-224 т. 1).

У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановлено, що внаслідок неналежного виконання зобовязань позичальником, Банк уже раніше предявляв до суду (у жовтні 2011 року) позов до ОСОБА_2, ПАТ «Акцент-Банк» (поручителя) про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором № MKD6AK00050030 від 08.09.2006 року, яка станом на 29.09.2011 року складала 14032,67 Євро, з яких 7648,90 Євро за кредитом; 3339,29 Євро за відсотками; 732,00 Євро комісія; 2312,48 пеня (а.с. 206-208, 92 т. 1).

За результатом розгляду спору (справа № 0417/2-3671/2011) заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року позов Банку задоволено. Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки «FAW» модель CA1051K26L4R5 д.р.н. АО 7209 АЕ, 2006 року випуску, тип ТЗ: Фургон-С, № кузова/шасі: 60050769, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 200 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 92, 238 т. 1).

На підставі зазначеного судового рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 06.12.2011 було видано виконавчий лист № 2-3671/2041 (а.с. 93 т. 1).

Після цього, 20.04.2012 року ОСОБА_2 передала вказаний автомобіль для реалізації працівникам ПАТ КБ «Приватбанк», що стверджується відповідним актом (а.с. 96 т. 1).

В подальшому 23.04.2012 року ОСОБА_2 видала довіреність Банку на користування та розпорядження зазначеним авто (а.с. 144-144-а т. 1).

Наведені вище обставини та оцінка їх у сукупності свідчить про те, що ОСОБА_2 було видано довіреність Банку в рамках процедури виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року. Зазначені дії відповідача не свідчать про визнання боргу відповідачем та не переривають перебігу позовної давності у розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України, а тому правова позиція висловлена Верховним судом України постанові від 23 листопада 2016 у справі №6-21 04 цс16 не підлягає застосуванню, оскільки відповідачем борг у добровільному порядку не визнався , і ним не вчинено дій із виконання даного кредитного зобовязання.

З матеріалів справи вбачається, що предмет застави (автомобіль НОМЕР_1) було продано лише у квітні 2014 року, що стверджується відповідною довідкою-рахунком (а.с. 161, 160 т. 1), а відтак погашення боргу за кредитним договором (відображеного у розрахунку заборгованості наданого Банком, а також виписці з рахунку позичальника а.с. 194-197 т. 1) відбулося в рамках процедури виконання судового рішення внаслідок продажу Банком майна боржника, що не свідчить про визнання боргу ОСОБА_2 та не перериває перебігу позовної давності.

У відповідності до п. 2.3.3 кредитного договору при порушенні позичальником зобовязань, передбачених умовами кредитного договору Банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобовязань строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобовязання за договором.

Встановлено, що у звязку з порушенням позичальником зобовязань, відповідно до п. 2.3.3 кредитного договору, Банк направляв ОСОБА_2 вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом 13.09.2010, 14.09.2010, 02.09.2011 (а.с. 87-91 т. 1) внаслідок чого кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання.

При цьому, внаслідок пред'явлення 20 жовтня 2011 року позову до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (у справі № 0417/2-3671/2011) про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, комісії та пені, в рахунок погашення якої Банк просив звернути стягнення на предмет застави (т. 1 а.с. 92, 206, 238), перебіг позовної давності у силу ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України перервався 20 жовтня 2011 року, почався заново та сплинув 21 жовтня 2014 року.

Отже, у справі що розглядається, Банк звернувся з позовом 17 грудня 2014 року з пропуском трирічного строку позовної давності, при цьому поважних причин пропущення позовної давності позивачем не наведено.

Аналогічну правову позицію щодо зміни строку виконання основного зобов'язання на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України та виникнення із цього моменту права кредитора на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав висловлено Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі N 6-900цс16, за результатом розгляду якої скасовано рішення судів трьох інстанцій та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором (у тому числі за тілом кредиту, відсотками та пенею).

Також аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, від 09.11.2016 у справі № 6-2251цс16.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 заявляла про застосування позовної давності (а.с. 79-86 т. 1).

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Саме з підстави спливу позовної давності до основної вимоги не підлягає задоволенню вимога Банку про стягнення пені (неустойки), а висновки місцевого суду у частині відмови у задоволенні вказаної вимоги, які ґрунтуються на тому, що річну позовну давність за вимогою про стягнення неустойки слід обчислювати із кінцевої дати повернення кредиту (06.09.2013) є помилковими.

Колегія суддів вважає, що вищенаведена невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову Банку.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKD6AK00050030 від 8 вересня 2006 року відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 4019,40 гривні судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: