АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/3839/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5124/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 третя особа: Українська нотаріальна палата про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у березні 2015 року до суду з вищевказаним позовом обґрунтовував свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його батько ОСОБА_10 який проживав за адресою: АДРЕСА_1. помер. Він є єдиним сином померлого. І лише після смерті батька він дізнався, що нібито 21.07.2007 року останній видав довіреність відповідачу ОСОБА_8 на представництво його інтересів з питань, пов'язаних з продажем квартири. На підставі якої ОСОБА_8 01.08.2007 року продав квартиру ОСОБА_6 за 404 000 гривень. Позивач вважав, що його батько ОСОБА_10 оформив довіреність на ім'я відповідача ОСОБА_8, перебуваючи у незвичайному стані під впливом збиваючих факторів.

А відтак, ставив питання та просив суд задовольнити заявлені вимоги, а саме: визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_10 видану 21.07.2007 року на ім'я ОСОБА_8 на продаж квартири АДРЕСА_1

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.08.2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року позов було задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність видану 21.07.2007 року від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_8 на продаж квартири АДРЕСА_1, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О., зареєстровану в реєстрі за № 8241.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.08.2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2Д-96, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_6, на користь ОСОБА_3, банківські послуги 73,08 гривень, витрати на юридичні послуги в розмірі 5 000 гривень, витрати за проведення експертизи в розмірі 2 587,20 гривень.

У задоволенні вимог до ОСОБА_9 відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року заяву представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду представник ОСОБА_6- ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу. Де ставила питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначаючи також, що суд першої інстанції залишив поза увагою висновок експерта № 78 від 24 січня 2015 року, який є лише припущенням, оскільки містить висловлення «імовірно», та не містить чітких й однозначних висновків. Тому суду слід було дати оцінку й іншим доказам, які згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України повинен надати позивач, і оцінити всі докази у взаємному зв'язку й сукупності.

Не звернув суд першої інстанції уваги також на те, що довіреність відповідно до чинного законодавства не є правочином, а тому не може бути визнана недійсною. Це підтверджується положеннями ч. 3 ст. 244 ЦК України у відповідності до якої: « Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем) безпосередньо третій особі. Способом захисту в даному випадку має бути скасування довіреності в силу положень ст. 249 ЦК України.

Представник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Позивач та його представник не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Інші учасники будучи належним чином повідомленими про день і час розгляду справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили, а також не повідомили суд про зміну місця свого перебування в порядку положень ст. 77 ЦПК.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи з урахуванням висновків судово - почеркознавчої експертизи дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а саме визнання недійсною довіреності виданої від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_8 на продаж квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним договору від 01.08.2007 року купівлі-продажу квартири зазначеної квартири укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з підстав того, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочина стороною, вимог які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Постановляючи рішення суд першої інстанції зазначив, що правочин визнається судом недійсним, якщо його вчинено особою у незвичайному стані під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Особа має вчиняти правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тобто фактично послався ( без відповідного правового обґрунтування) на всі підстави за якими законодавчо можна визнати правочин недійсним разом, не взявши до уваги заявлені позивачем правові підстави, а саме за положеннями ч. 1 ст. 225 ЦК України про що свідчить подана позовна заява. Тобто фактично вийшов за межі позовної заяви, хоча у відповідності до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за час розгляду справи в суді першої інстанції не змінював та не уточнював свої позовні вимоги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

За життя, 21.07.2007 року ОСОБА_10 довіреністю уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси у відповідних органах, установах та організаціях, незалежно від їх організаційно-правової форми (у тому числі, але не виключно в органах технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, в органах житлово-комунального господарства, внутрішніх справ, нотаріату тощо) з питань, пов'язаних з продажем належної йому (ОСОБА_10.) на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1.

Зі змісту вбачається довіреності нотаріус роз'яснив ОСОБА_10 положення ст.ст. 240-245, 247-250 ЦК України та ст.ст. 60-74 Сімейного кодексу України щодо статусу спільного сумісного майна подружжя та умов розпорядження ним, а також вимоги ЗУ «Про оподаткування доходів громадян», а зміст довіреності довірителю був зрозумілий та відповідав його внутрішній волі. При цьому у довіреності вказано дані про повіреного ОСОБА_8 із зазначенням її дати і року народження з вказівкою адреси проживання в м. Києві, а щодо довірителя, то вказано її чіткі дані, необхідні для укладення договору щодо нерухомого майна: прізвище, ім'я по батькові; номер платника податку, серія та номер паспорта, місце реєстрації (а.с. 19 том І).

У довіреності чітко вказано кого уповноважив діяти від свого імені ОСОБА_10 який обсяг дій має вчинити представник і конкретно визначено майно (квартира АДРЕСА_1).

У відповідності до договору купівлі-продажу від 01.08.2007 року ОСОБА_8, що діяв за довіреністю від імені ОСОБА_10, продав ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 за 404 000 гривень. Даний договір зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за № 036296 реєстраційного посвідчення.

ОСОБА_10 з моменту підписання договору купівлі - продажу і до моменту смерті продовжував бути зареєстрованим у спірній квартирі, крім нього там були також зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_13.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що його батько ніколи не мав наміру продати свою квартиру, ніколи про це не говорив і міг зробити це лише перебуваючи у незвичайному стані під впливом збиваючих факторів.

Підтвердженням цього на думку позивача є висновок судово - почеркознавчої експертизи № 15883/15884/15 -32 від 17.11.2015 року, що була проведена в рамках розгляду його позову.

Та згідно якої: « підписи від імені ОСОБА_10 у графах «ПІДПИС» на ліцевій та зворотній сторонах у довіреності від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_8, яка посвідчена 21.07.2007 року приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О., виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів.

Підписи від імені ОСОБА_10 у витягу з реєстру нотаріальних дій за 2007 рік - виконані не рукописним способом, а являють собою зображення, нанесені електрофотографічним способом друку. З огляду на вказане, питання в ухвалі суду «Чи виконані підписи від імені ОСОБА_10 у витягу з реєстру нотаріальних дій за 2007 рік самим ОСОБА_10 або іншою особою» експертами не вирішувалося, оскільки для почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Рукописні записи у графах «ПІДПИС» на ліцевій та зворотній сторонах у довіреності від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_14, яка посвідчена 21.07.2007 року приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О., а також підписи від імені ОСОБА_10 у графах «ПІДПИС» на ліцевій та зворотній сторонах у довіреності від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_14, яка посвідчена 21.07.2007 року приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О. - виконані ОСОБА_10 у незвичайному психофізіологічному стані, обумовленому підсиленням збуджувальних процесів, найбільш ймовірною причиною яких є алкогольне сп'яніння.

Відповідно до положень ст. 225 ЦК України - правочин, який дієздатна особа вчинила у момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла ними керувати, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або цивільні інтереси порушені.

Висновок судово - почеркознавчої експертизи № 15883/15884/15 -32 від 17.11.2015 року не вказує на те, що дієздатна особа ( в даному випадку ОСОБА_10.) вчинила правочин у момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла ними керувати.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї сторони. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

Апеляційним судом м. Києва за клопотанням представника відповідача була призначена посмертна судово - психіатрична експертиза. За вимогою експертної установи апеляційним судом також здійснювалися заходи щодо збирання даних. Однак, дослідження не було проведено експертною установою з підстав відсутності об'єктивних даних про стан психічного здоров'я ОСОБА_10 за період коли вчинялися оспорювані дії, оцінка яких необхідна для виконання експертизи ( т. 2 а.с. 113).

Позивач при розгляді справи вказував на те, що його батько за життя не страждав на психічні розлади, відтак проведення судово - психіатричної експертизи при цьому не є доцільним. Однак, в момент підписання доручення він перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а саме в стані алкогольного сп'яніння. В такому стані може опинитися і цілком здорова людина, яка не страждає на жодні психічні розлади.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин, позивачу слід було довести в судовому засіданні зовнішні обставини, за яких було вчинено правочин. За належного підтвердження яких в сукупності зовнішніх обставин, суд мав би дійти висновку про недійсність правочину і без проведення експертизи.

Апеляційним судом в ході розгляду справи у якості свідків були допитані ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які вказали на те, що ОСОБА_10 ніколи не висловлював наміру щодо продажу своєї квартири, яка була його єдиним місцем проживання. Також вони не бачили в нього матеріальних статків, які вказували на отримання коштів внаслідок продажу квартири. Вважали, що підписання ОСОБА_10 доручення могло мати місце лише внаслідок того, що останній перебував у стані алкогольного сп'яніння, зазначаючи при цьому що вживання ним алкоголю не носило постійного характеру.

У той же час , колегія суддів вказує на те, що правове значення в даному випадку має стан особи саме в момент вчинення нею правочину. Свідки допитані в судовому засіданні не вказали про стан ОСОБА_10 саме в день підписання доручення, не описали його стан та поведінку, відтак не можуть бути підтвердженням того, що ОСОБА_10 в момент підписання доручення ( 21.07.2007 року) не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати саме з підстав перебування у стані глибокого алкогольного сп'яніння.

Висновок судово - почеркознавчої експертизи також містить у собі припущення, які висловлюють експерти зазначаючи, що підпис ОСОБА_10 виконаний у незвичайному психофізіологічному стані, обумовленому підсиленням збуджувальних процесів, найбільш ймовірною причиною яких є алкогольне сп'яніння.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем у ході судового розгляду не доведено в ході розгляду справи заявлених позовних вимог з підстав визначених у позові у відповідності до положень ст. 225 ЦК України. У зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2015 року скасувати та постановити нове, за яким:

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: