Справа № 127/5373/16-ц Провадження № 22-ц/772/2793/2016Головуючий в суді першої інстанції Федчишен С. А.
Категорія 30Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого : Медвецького С.К.,

суддів : Панасюка О.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, про відшкодування шкоди, заподіяної смертю,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 29 серпня 2012 року його батька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, каретою швидкої допомоги було доставлено до військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, де встановлено діагноз: «закритий трансцервікальний перелом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків». Лікуючим лікарем було призначено ортопеда-травматолога травматологічного відділення клініки ОСОБА_3 На ІНФОРМАЦІЯ_2 лікарем було призначено проведення ОСОБА_4 планового оперативного втручання, у зв?язку з небезпечністю травми для життя останнього. Надаючи медичну допомогу ОСОБА_3, внаслідок неналежного, несумлінного ставлення до виконання своїх професійних обов?язків, не оцінив тяжкість стану хворого, не врахував наявність супутніх захворювань, що могли спричинити тяжкі наслідки, не провів в достатній мірі передопераційну підготовку, обстеження та діагностування, внаслідок чого під час проведення операції ОСОБА_4 помер.

Зазначені обставини підтверджуються ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року, за якою ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності.

Позивач, вказуючи, що злочинними діями лікаря, який перебуває у трудових відносинах з військово-медичним клінічним центром Центрального регіону, йому спричинено моральну та матеріальну шкоду, просив стягнути з відповідача на його користь 48 550 грн. матеріальної шкоди, з них: 17 500 грн. - придбання за рекомендацією лікаря ендопротезу суглобу; 8 900 грн. - витрати на поховання та ритуальні товари; 3 000 грн. - витрати на автопослуги з перевезення людей на кладовище та до місця, де проходив поминальний обід; 3 150 грн. - витрати на поминальний обід; 16 000 грн. - витрати на виготовлення та встановлення гранітного пам?ятника, а також 200 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з військово-медичного клінічного центру Центрального регіону на користь ОСОБА_2 2 600 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 35 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення змінити, задовольнивши його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання лікарем ОСОБА_3 своїх професійних обов?язків наступила смерть ОСОБА_4, що відносить до тяжких наслідків, дії лікаря перебувають у безпосередньому причинному зв?язку зі смертю хворого, позивачу була спричинена матеріальна шкода, яка є доведеною в розмірі 2 600 грн. , а також моральна шкода, яку суд визначив у розмірі 35 000 грн. При цьому відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з їх безпідставності та недоведеності належними та допустимими доказами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у військово - медичному клінічному центрі Центрального регіону з діагнозом: «закритий трансцервікальний перелом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків». Лікуючим лікарем ОСОБА_4 призначено лікаря ортопеда-травматолога травматологічного відділення клініки невідкладної хірургії ушкоджень ОСОБА_3, яким прийнято рішення про проведення планового операційного втручання ОСОБА_4 по встановленню протеза, яке призначено на ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час проведення зазначеної операції, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Причиною смерті, згідно довідки № 710 від 06 вересня 2012 року відділу судово-медичної експертизи трупів, стала гостра коронарна недостатність, хронічна ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба з переважним ураженням (а. с. 13).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв?язку з закінчення строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 закрито. (а. с. 22-27).

Зазначена підстава звільнення від кримінальної відповідальності відноситься кримінальним законодавством до нереабілітуючих і не звільняє особу від відшкодування заподіяної шкоди.

З указаної ухвали слідує, що ОСОБА_3 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

Вказаною ухвалою установлено, що саме в результаті неналежного виконання лікарем ОСОБА_3 своїх професійних обов?язків, внаслідок недбалого та несумлінного ставлення до них, наступила смерть ОСОБА_4 що відноситься до тяжких наслідків, які перебувають у безпосередньому причинному зв?язку зі смертю хворого.

ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах з військово-медичним клінічним центром Центрального регіону, який в силу ч. 1 ст. 1172 ЦК України несе відповідальність за шкоду, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових обов?язків.

Відповідно до 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов?язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування не зараховується.

Згідно з роз?ясненнями, наведеними у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов?язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати, тому вимога про стягнення витрат на поховання може пред?являтись як особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв?язку зі смертю годувальника, так і сторонніми потерпілому громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати.

Витрати на виготовлення пам?ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але сума таких витрат не повинна перевищувати граничну вартість стандартних пам?ятників і огорож у цій місцевості.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 за виготовлення та встановлення гранітного пам?ятника у м. Вінниці ФОП ОСОБА_5 сплачено 16 000 грн., що підтверджується копією товарного чеку № 202 від 25 вересня 2013 року (а. с. 12).

Однак, сам факт придбання за вказаною вартістю пам?ятника не є підставою для відшкодування з боку відповідача повної вартості, оскільки, як зазначалося вище, витрати на виготовлення пам?ятників підлягають відшкодуванню не вище граничної вартості стандартних пам?ятників у даній місцевості.

У разі відсутності даних щодо граничної вартості стандартного пам?ятника у даній місцевості суди з урахуванням положень ч. 8 ст. 8 ЦПК України застосовують постанову Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві № 45 від 03 жовтня 2008 року.

Відповідно до вказаної постанови, вартість виготовлення та встановлення пам?ятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше у Вінницькій області становить 2 600 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір в цій частині, дійшов обгрунтованого висновку, що відшкодуванню відповідачем на користь позивача за придбання пам?ятника підлягає сума у розмірі 2 600 грн., що відповідає граничній вартості стандартного пам?ятника у даній місцевості.

Доказів про те, що гранична вартість стандартного пам?ятника у даній місцевості є вищою від встановленої постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві № 45 від 03 жовтня 2008 року, матеріали справи не містять.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов?язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на поховання та ритуальні товари в сумі 8 900 грн. та витрат на автопослуги для проведення обслуговування похоронної процесії на суму 3 000 грн., судом вірно враховано, що надані на підтвердження понесених витрат документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами понесення таких витрат.

Відповідно до ксерокопії квитанції до прибуткового касового ордера № 1181 від 10 вересня 2012 року ОСОБА_6 за поминальний обід сплачено 3 150 грн. (а. с. 11).

Вказані витрати понесені особою, відмінною від особи позивача, а тому, доводи заявника щодо необгрунтованої відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки такого висновку суд першої інстанції дійшов з урахуванням положень ст. 1201 ЦК України.

Окрім цього, понесені позивачем витрати на придбання ритуальних товарів у сумі 8 900 грн., автопослуги для проведення обслуговування похоронної процесії та поминальний обід не відносяться до ритуальних послуг в розумінні статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу».

Вимога позивача про відшкодування вартості придбаного для проведення операції ендопротезу суглобу вартістю 17 500 грн. є також безпідставною, оскільки придбання ендопротезу не є шкодою в розумінні положень ст. ст. 1172, 1201 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

У пункті 8 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо законом не встановлено іншого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000 грн., суд першої інстанції достатньо врахував характер, обсяг та глибину заподіяних ОСОБА_2 моральних страждань, їх негативні наслідки, особу відповідача, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ О.С. Панасюк

/підпис/ В.В. Оніщук

З оригіналом вірно: