Ухвала іменем україни
02 листопада 2016рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Кафідової О.В. Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Донецького фізико-технічного інституту імені О.О.Галкіна Національної академії наук України про визнання звільнення незаконним, визнання запису у трудовій книжці недійсним, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, заробітної плати, середнього заробітку, компенсації із страхового фонду та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 16 вересня 1997 року наказом № 83-К він призначений на посаду слюсаря-сантехніка 6-го розряду експлуатаційно-технічного відділу Донецького фізико-технічного інституту імені О.О. Галкіна Національної академії наук України.

Зазначав, що під час прийому на роботу, а також упродовж усього трудового стажу він не був ознайомлений письмово роботодавцем про те, що умови праці є важкими та шкідливими, що є порушенням п. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону праці», тому, працюючи на підприємстві 15,7 років, отримав захворювання гіпертонії другого ступеня.

07 травня 2013 року директором інституту видано наказ № 54-К про перевід нічних сантехніків, у тому числі і його, на денну форму праці.

11 травня 2013 року ОСОБА_6, перебуваючи на чергуванні, о 6 год. 00 хв. почув сильний запах сірководню. Після нічного чергування, на якому надихався сірководнем, він вимушений був підти на лікарняний з 14 травня до 27 травня 2013 року. Про вказаний випадок (наявність характерного запаху у фойє інституту) повідомив голову профспілкового комітету, начальнику відділу № 36, головного бухгалтера. Але протягом тижня ніяких дій, спрямованих на захист працівників інституту, не вчинялось. 20 травня 2013 року він звернувся до головного лікаря санепідемстанції м. Донецька та Старобешівського району м. Донецька, 21 травня 2013 року - до Територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області з проханням перевірити інститут на наявність сірководню та інших шкідливих небезпечних газів.

ОСОБА_6 звернувся до керівництва відповідача із заявою про звільнення з 28 травня 2013 року із займаної посади за п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договорів.

27 травня 2013 року він останній день був на лікарняному, а 28 травня 2013 року з 8 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. повинен бути звільнений з наведених вище підстав. Однак дирекція інституту не звільнила позивача, а навпаки примушувала приступити до виконання своїх трудових обов'язків, постійно погрожуючи звільнити з посади за прогули.

У подальшому профспілковий комітет інституту прийняв рішення, яким надав дозвіл адміністрації інституту на його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вказане рішення профспілкового комітету ним оскаржено, однак відповідь на скаргу йому не надано.

26 червня 2013 року дирекцією інституту наказом № 81-к ОСОБА_6 звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України, копію якого він письмово отримав тільки 03 липня 2013 року, а трудову книжку - 08 липня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд: визнати, що розірвання трудового договору між сторонами відбулося 28 травня 2013 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю, умов колективного та трудового договорів; визнати незаконним звільнення ОСОБА_6 за п. 4 ст. 40 КЗпП України; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення з 26 червня 2013 року; зобов'язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис на звільнення з 28 травня 2013 року за п. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача суму вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, у розмірі 5 165 грн 01 коп. (тримісячний середній заробіток); стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (з 28 травня 2013 року до дня фактичного розрахунку) у розмірі 14 367 грн; стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням (з 28 травня 2013 року до ухвалення рішення суду) у розмірі 14 367 грн; стягнути суму недовиплаченої заробітної плати за весь період роботи з 16 вересня 1997 року до 28 травня 2013 року у розмірі 111 839 грн 21 коп., а саме: за переробіток понад встановлені норми годин робочого часу, яка складає 1 720 год., у розмірі 8 797 грн 06 коп.; недоплату за роботу у вечірній час з 18 год. 00 хв. до 22 год. 00 хв. за період з 01 січня 2011 року до 28 травня 2013 року у розмірі 119 792 грн; стягнути недоплату за роботу у нічний час з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. за період з 16 вересня 1997 року до 30 листопада 2004 року у розмірі 1 936 грн 34 коп.; стягнути доплату 24 % окладу згідно з міжрегіональною та галузевою угодами за 6-ий розряд у період з 16 вересня 1997 року до 28 травня 2013 року у розмірі 19 479 грн 16 коп.; недоплату до мінімальної заробітної плати за рахунок премії та заробітну плату за роботу у святкові дні за період роботи з 16 вересня 1997 року до 28 листопада 2013 року у розмірі 119 грн 55 коп.; недоплату за роботу у нічний час за квітень 2007 року у розмірі 89 грн 96 коп., за квітень 2008 року у розмірі 130 грн 81 коп., за листопад 2012 року у розмірі 21 грн 65 коп.; стягнути з відповідача грошову компенсацію за 62 дні (додаткову відпустку) за 15 років 7 місяців роботи позивача в інституті у розмірі 5 084 грн 50 коп.; стягнути суму індексації заробітної плати за весь період роботи у розмірі 48 020 грн 94 коп.; суму компенсації заробітної плати за весь період роботи у розмірі 28 586 грн 99 коп.; на відшкодування моральної шкоди стягнути 30 000 грн.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 27 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з Донецького фізико-технічного інституту імені О.О. Галкіна Національної академії наук України на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 056 грн 92 коп., відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн, а всього 5 556 грн 92 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2014 року рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 27 січня 2014 року в частині визнання незаконним звільнення, зобов'язання відповідача внести зміни до трудової книжки, стягнення суми вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, недовиплаченої заробітної плати за роботу у нічний час та індексації скасовано.

Позов ОСОБА_6 в цій частині задоволено частково.

Визнано незаконним наказ від 26 червня 2013 року № 81-к про звільнення ОСОБА_6 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Зобов'язано Донецький фізико-технічний інститут імені О.О. Галкіна Національної академії наук України внести зміни до трудової книжки ОСОБА_6, зазначивши про звільнення його з 28 травня 2013 року з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з Донецького фізико-технічного інституту імені О.О. Галкіна Національної академії наук України на користь ОСОБА_6 суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 4 648 грн 46 коп., недоплату за роботу у нічний час за квітень 2007 року у розмірі 89 грн 96 коп., за квітень 2008 року - 130 грн 81 коп., за листопад 2012 року - 21 грн 65 коп., а також за період з 16 вересня 1997 року по 30 листопада 2004 року у розмірі 1 936 грн 34 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4 000 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 33 514 грн 39 коп., а разом 42 405 грн 27 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2014 року в частині позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати скасовано, справу передано в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду Запорізької області.

В іншій частині рішення апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2015 року рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 27 січня 2014 року в частині позовних вимог про стягнення індексакції заробітної плати залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказану ухвалу апеляційного суду скасувати і справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення індексації заробітної плати за період його роботи у відповідача, апеляційний суд погодився з висновками суду про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині.

Такі висновки є правильними та відповідають обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно з наказом від 16 вересня 1997 року № 83-к ОСОБА_6 був прийнятий на посаду слюсаря-сантехніка 6-го розряду в експлуатаційно-технічний відділ Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О. Галкіна з посадовим окладом 80 грн (а. с. 15, т.1).

На підтвердження своїх вимог позивач посилався те, що відповідач не нараховував йому та не сплачував своєчасно заробітну плату, належні доплати і надбавки за роботу у важких шкідливих умовах праці, за роботу у вечірній та нічний час.

При цьому позивач надав суду свій власний розрахунок індексації заробітної плати та довідки Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О. Галкіна від 07 жовтня 2013 року, які містять загальну суму доходу позивача за 2012 - 2013 роки.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно, оплата за роботу у неробочі дні входить до структури заробітної плати. Розмір оплати за роботу у неробочі дні визначений ст. 107 КЗпП України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає додаткова заробітна плата, і є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Питання щодо індексації заробітної плати врегульовані Законом України 03 липня 1991 року № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення» від, Порядком проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663, Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Згідно з порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 %.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, суду не надано належних та допустимих доказів, які б містили постійні складові заробітної плати та є необхідною умовою для здійснення індексації заробітної плати.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення індексації заробітної плати за період його роботи у Донецькому фізико-технічний інституті імені О.О. Галкіна Національної академії наук України, оскільки такі вимоги не підтверджені належним доказами у справі.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду не вбачається, що апеляційним судом при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування ухвали суду.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: О.В. Кафідова Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович