Справа №577/1517/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Буток Т. А.
Номер провадження 22-ц/788/1407/16 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Конотопської міської ради про зміну місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а:

01 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що з 2010 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.08.2014 року шлюб між ними розірвано, а сина залишено на виховання відповідачці ОСОБА_2 . Але фактично син постійно проживає разом з ним, а колишня дружина 24.02.2016 року виїхала з м. Конотопа для проходження військової служби в іншій місцевості. Він проживає та зареєстрований в приватному будинку разом з батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та сином ОСОБА_3 , шкідливих звичок не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Працює на Конотопському заводі «Мотордеталь Конотоп» ливарником, має постійний заробіток і може самостійно утримувати сина. Тимофій відвідує середню групу Конотопського ДНЗ № 10 ( ясла-садок) «Ялинка». Він систематично відвідує батьківські збори, сплачує за навчання сина з англійської мови, придбав необхідні для навчання зошити та книжки. Також він створив всі необхідні умови для виховання та розвитку дитини, а в разі його відсутності з сином знаходяться його батьки дідусь та бабуся ОСОБА_3 . Відповідач власного житла не має і в силу зайнятості на службі їй ніде і ні з ким залишити сина, що в подальшому буде негативно впливати на його духовний та фізичний розвиток, належне виховання та утримання. Тому просить змінити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначивши його місце проживання з батьком ОСОБА_2 .

Рішенням суду від 14 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позов. Зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що суд, при вирішенні спору не врахував інтересів дитини. Зокрема те, що син тривалий час проживає з ним та його батьками, відвідує дитячий садок в м. Конотопі. Відповідачка проходить військову службу та дитина буде наражатися на небезпеку у разі проживання з відповідачкою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Овчинникової Р.О., які підтримали апеляційну скаргу, відповідачку ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7 , які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не здобуту доказів на підтвердження неправомірної поведінки відповідача, які б перешкоджали вихованню нею дитини, а також доказів щодо виняткових обставин, за яких малолітню дитину слід розлучити з матір`ю. Судом також враховано, що малолітня дитина потребує перш за все матеріинського, жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 23 липня 2010 року.

Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 04.08.2014 року шлюб між сторонами розірвано та залишено на виховання ОСОБА_2 малолітного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 27).

З довідки Конотопського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 10 «Ялинка» від 30.05.2016 року № 83 вбачається, що ОСОБА_6 , 01.11.2010 року відвідує середню групу Конотопського дошкільного навчального закладу (ясла-Садок) № 10 «Ялинка» ( а. с. 46).

З довідки від 29.06.2016 року № 106 вбачається, що протягом останнього часу мати ОСОБА_6 у дитячий садочок не приходила, приводять та забирають дитину з садочка тато, бабуся, дідусь ( а.с 47).

На даний час відповідач ОСОБА_2 за контрактом проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , займає посаду кухар, за місцем служби характеризується позитивно, регулярно отримує грошове забезпечення, винаймає однокімнатну квартиру в м. Житомир (а. с. 48, 49, 51-52, 53, 54, 55).

Позивач ОСОБА_2 за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, приймає активну участь у вихованні сина ОСОБА_3 та систематично відвідує батьківські збори в дошкільному навчальному закладі № 10 «Ялинка», який відвідує дитина (а.с. 8, 9, 10, 12), працює в ТОВ «Мотордеталь-Конотоп» ливарником та отримує стабільну заробітну плату ( а.с. 11).

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 23.03.2016 року, 26.05.2016 року, як за адресою проживання матері малолітньої дитини, так і за адресою проживання батька, створені усі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку ОСОБА_6 (а.с. 7, 50).

Згідно висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради № 01-10/1073 від 29.06.2016 року доцільно не змінювати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлене рішенням Конотопського міськрайонного суду від 04.08.2014 року, і це відповідає інтересам дитини (а. с. 56-57).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні апеляційного суду, під час шлюбу сторони разом з дитиною проживали в будинку батьків позивача у м. Конотопі. В кінці лютого 2014 року шлюбні відносини між ними припинилися та відповідачка переїхала проживати за іншою адресою у м. Конотопі. При цьому сторони в добровільному порядку визначили, що дитина два дні проживає з батьком та два дні з матір`ю. Такого ж порядку участі у вихованні дитини вони дотримувалися і після розірвання шлюбу. В січні 2016 року сторони поновили шлюбні стосунки та разом з дитиною проживали в орендованій квартирі, а в лютому 2016 року відповідачка виїхала в іншу місцевість для проходження військової служби за контрактом. Дитина за домовленістю між батьками залишилась проживати з батьком. Як пояснила відповідачка, вона мала намір забрати дитину з собою і, як тільки у неї з`явилась така можливість вона звернулась до позивача з цього приводу, але він не погодився та звернувся з цим позовом до суду. Також відповідачка пояснила, що у неї п`ятиденний робочий тиждень з 08-30 до 17-30 години, вона проживає рядом з місцем роботи та вже записала сина у дитячий садочок у м. Житомірі, де вона проживає. Позивач пояснив, що у нього позмінний графік роботи, у три зміни. Коли він на роботі, за сином наглядають його батьки.

Таким чином спір між сторонами в порядку ст. 161 СК України судом чи органом опіки не вирішувався. До теперішнього часу між ними існувала згода щодо того, з ким із них буде проживати дитина. На даний час у них виник спір з цього приводу, так як позивач заперечує проти переїзду дитини за місцем проживання матері. Тобто підстави для зміни місця проживання дитини відсутні, так як дитина проживає із самим позивачем за раніше визначеною згодою сторін.

В той же час, враховуючи принципи Декларації прав дитини за якими малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, під час розгляду справи, не встановлено фактів неправомірної поведінки відповідачки, ухилення її від виконання своїх материнських обов`язків, що може суттєво зашкодити розвитку та вихованню дитини, а також те, що відповідачка має належні умови для проживання дитини, графік її роботи надає їй можливість здійснювати належний догляд за дитиною, в той час, як відповідач працює позмінно, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини саме з батьком.

Та обставина, що дитина півроку проживає з батьком та звикла до нинішнього оточення, про що йдеться в апеляційній скарзі, сама по собі не є підставою для задоволення позову, так як малолітня дитина потребує перш за все материнської уваги та піклування. Крім того під час своїх пояснень в судовому засіданні апеляційного суду відповідачка зазначила, що якщо син буде категорично проти їхати з нею, вона силоміць його забирати не буде.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги твердження позивача, які також містяться в апеляційній скарзі, що дитина буде наражатися на небезпеку у разі проживання з відповідачкою, так як вони не підтверджуються належними доказами. Інші доводи апеляційної скарги, за встановлених обставин, не впливають на висновки суду по суті спору.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -