Номер провадження: 22-ц/785/1764/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника позивача, ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3, та відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2015 року за позовом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення зі службової квартири з наданням іншого житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

10 квітня 2015 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі ГУМВС України в Одеській області) звернулось до суду з позовом про виселення зі службової квартири без наданням іншого житлового приміщення, 16 липня 2015 року предмет позову був уточнений на виселення зі службової квартири з наданням іншого житлового приміщення, обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом ГУМВС України в Одеській області №292 о/с від 08 травня 2014 року відповідача ОСОБА_4 було призначено на посаду заступника начальника ГУМВС України в Одеській області. Рішенням Одеської міської ради від 28 серпня 2014 року №194 та нарядом №3 від 10 жовтня 2014 року ГУМВС України в Одеській області виділено трикімнатну квартиру №119, житловою площею 59,48 кв.м., загальною площею 102,52 кв.м., у буд. №9 по пров. Шампанський в м. Одесі. Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №600 від 14 жовтня 2014 року вказану квартиру включено до службового житла. 08 жовтня 2014 року

відповідач ОСОБА_4 звернувся до начальника ГУМВС України в Одеській області з рапортом про виділення службового житла у звязку з тим, що він прибув для подальшого проходження служби з ГУМВС України в Чернігівській області й постійного житла в м. Одесі немає. Рішенням Житлово-побутової комісії ГУМВС України в Одеській області від 15 жовтня 2014 року (протокол №6) службова квартира АДРЕСА_1 була виділена начальнику міліції громадської безпеки ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_4 на склад сімї чотири особи (він, дружина ОСОБА_6, дочки ОСОБА_7, ОСОБА_8Е.) для службового користування. Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 жовтня 2014 року №635 відповідачу ОСОБА_9 видано службовий ордер на вказану квартиру. Наказом МВС України від 27 жовтня 2014 року №2239 о/с відповідача звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до підп. 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». Вказаний наказ реалізований наказом начальника ГУМВС України в Одеській області №775 о/с від 31 жовтня 2014 року. У звязку з припиненням служби в органах внутрішніх справ відповідач ОСОБА_10 з членами сімї підлягають виселенню із службового житлового приміщення з наданням іншого житла в гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, б. 70. Добровільно звільнити службове приміщення відповідачі не бажають, тому ГУМВС України в Одеській області вимушено звернутись з позовом до суду.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 118, 124 ЖК України, позивач, ГУМВС України в Одеській області просило суд виселити відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого жила у гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 70, та стягнути з відповідачів на користь ГУМВС України в Одеській області судові витрати (а.с. 2-4, 68-69).

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував та 11 червня 2015 року звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він вселився в спірну квартиру в встановленому законом порядку та з членами сімї був зареєстрований в квартирі. Він безперервно з травня 1991 року проходив службу в органах внутрішніх справ, має вислугу 25 років 05 місяців 05 днів, в пільговому обчисленні 30 років 10 місяців 22 дні. Тому він вважає, що його з членами сімї не може бути виселено з спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення як особу, що працювала не менш 10 років. Після вселення в квартиру від забудовників за власні кошти він проводить ремонтні роботи: відштукатурено стіни, проведено стяжку підлоги та стелі, встановлено двері, сантехніку, проведено електропроводку, укладені договори про надання житлово-комунальних послуг. У теперішній час він вирішує питання про поновлення на роботі, оскільки вважає, що його звільнили з посади незаконно, та виключення спірної квартири з кола службових.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 61, 64, 125 ЖК України, ст. ст. 6, 29 ЦК України позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 просив суд визнати за ним та членами його сімї право користування квартирою №119 у буд. №9 по пров. Шампанському в м. Одесі (а.с. 23-28).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2015 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Службу у справах дітей Одеської міської ради (а.с. 81). 12 листопада 2015 року начальник Служби у справах дітей Одеської міської ради ОСОБА_11 з метою захисту прав малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до суду першої інстанції з заявою про необхідність складання актів обстеження житлово-побутових умов проживання за адресами: АДРЕСА_2, та м. Одеса, вул. Ак.

Філатова, 70, та зазначення номеру кімнати у гуртожитку, в яку пропонується виселити малолітню ОСОБА_8 разом з батьками та сестрою для складання висновку Служби у справах дітей (а.с. 93-94).

Рішенням суду першої інстанції первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд виселив відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла у гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 70, вирішив питання про розподіл судових витрат (а.с. 120-125).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення про задоволення зустрічного позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права, а саме: судом не було розглянуто клопотання щодо необхідності обстеження житлових умов в гуртожитку в невизначеному конкретно приміщенні, що унеможливило надання висновку Служби у справах Одеської міської ради щодо доцільності виселення малолітньої дитини у гуртожиток, та безпідставно не досліджено і не надано оцінки його поясненням та наявним у справі доказам (а.с. 130-133).

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача, ГУМВС України в Одеській області, - ОСОБА_12, просить скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4, пояснення на апеляцію представника позивача, ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3, та відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_2 народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ГУМВС України в Одеській області №292 о/с від 08 травня 2014 року відповідача ОСОБА_4 було призначено на посаду заступника начальника ГУМВС України в Одеській області.

Рішенням Одеської міської ради від 28 серпня 2014 року №194 та нарядом №3 від 10 жовтня 2014 року ГУМВС України в Одеській області виділено трикімнатну квартиру №119, житловою площею59,48 кв.м., загальною площею 102,52 кв.м., у буд. №9 по пров. Шампанський в м. Одесі.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №600 від 14 жовтня 2014 року вказану квартиру включено до службового житла.

08 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до начальника ГУМВС України в Одеській області з рапортом про виділення службового житла у звязку з тим, що він прибув для подальшого проходження служби з ГУМВС України в Чернігівській області й постійного житла в м. Одесі немає.

Рішенням Житлово-побутової комісії ГУМВС України в Одеській області від 15 жовтня 2014 року (протокол №6) службова квартира АДРЕСА_1 була виділена начальнику міліції громадської безпеки ОСОБА_4 на склад сімї чотири особи (він, дружина ОСОБА_6, дочки ОСОБА_7, ОСОБА_8Е.) для службового користування.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 жовтня 2014 року №635 відповідачу ОСОБА_9 видано службовий ордер на вказану квартиру. Наказом МВС України від 27 жовтня 2014 року №2239 о/с відповідача звільнено з органів внутрішніх справ відповідно до підп. 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». Вказаний наказ реалізований наказом начальника ГУМВС України в Одеській області №775 о/с від 31 жовтня 2014 року.

У звязку з припиненням служби в органах внутрішніх справ ГУМВС України в Одеській області вимагає звільнення відповідачем ОСОБА_10 з членами сімї службового житлового приміщення з наданням іншого житла в гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 70.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з припиненням служби в органах внутрішніх справ відповідач ОСОБА_10 з членами сімї підлягають виселенню із службового житлового приміщення з наданням іншого житла в гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 70.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЖК УРСР надаване громадянам у звязку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

У частині 2 ст. 114 ЖК УРСР зазначено, що надаване громадянам у звязку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

У статті 63 ЖК України визначено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоча і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, звязана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

У пунктах 20, 22-1 постанові №2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки в силу ст.125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно зясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.

Позови про виселення з наданням іншого жилого приміщення (статті 114, 114-1, 117, 125, ч.3 ст.132 ЖК не можуть бути задоволені, якщо надане приміщення не відповідає санітарним і технічним вимогам. Вирішуючи це питання, суд має враховувати як визначений згідно з постановою ОСОБА_2 Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 р. N 189 Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) визнаються невідповідними санітарним і технічним вимогам, так і інші конкретні обставини (стан здоровя, склад сімї тощо).

Відповідне санітарним і технічним вимогам інше жиле приміщення може бути меншим, ніж займане, і менш благоустроєним, але разом з тим воно має відповідати вимогам, що виключають визнання особи, яка поселилась в ньому, потребуючою поліпшення житлових умов, у тому числі у звязку з проживанням в одній кімнаті осіб різної статі старших за девять років, крім подружжя.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач, ГУМВС України в Одеській області, був зобовязаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а саме, що надане інше приміщення є житловим, може бути самостійним предметом договору найму та відповідає санітарним та технічним вимогам.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам щодо цього питання.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази у підтвердження того, яке конкретне житлове приміщення надано відповідачу ОСОБА_4 та членам його сімї, для переселення, що надане інше приміщення є житловим, може бути самостійним предметом договору найму та відповідає встановленим санітарним та технічним вимогам.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

У статті 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

В постанові від 13 листопада 2013 року у справі №6-115цс13 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію: «кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону».

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про виселення ухвалено з порушенням принципу справедливого судочинства - дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі, що передбачено положеннями ч. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст. 1 ЦПК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку законних підстав для виселення відповідача ОСОБА_4 та членам його сімї з наданням іншого житлового приміщення немає, оскільки сімї відповідача ОСОБА_4 не надано іншого житлового приміщення.

Отже, позовні вимоги ГУМВС України в Одеській області є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача ОСОБА_4, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є незаконним, оскільки судом не враховано, що наявні у справі докази, а саме: щодо проведення ремонту у спірній квартирі від будівельника, укладання договором про надання житлово-комунальних послуг та наявність стажу роботу в органах внутрішніх справ біля 30 років, свідчать про те, що він та члени його сімї набули право користування наданим їм житловим приміщенням, не приймаються до уваги, оскільки зазначені обставини не можуть служити підставою для визнання права користування спірним житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову немає.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 63, 114, 126 ЖК УРСР, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення зі службової квартири з наданням іншого житлового приміщення відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_13

ОСОБА_2