АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання заповіту недійсним та про усунення від права на спадкування.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне територіальне управління юстиції у Київській області (надалі - ГУЮ у Київській області) про визнання заповіту недійсним та про усунення від права на спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_4, після смерті якої позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до Березанської міської державної нотаріальної контори Київської області, де йому стало відомо про існування заповіту від 27 листопада 2013 року ОСОБА_4 на користь її сина - ОСОБА_2

Зазначив, що вказаний заповіт був складений ОСОБА_4 в хворобливому стані, при повному контролі зі сторони ОСОБА_2 та його сина, при не усвідомленні значення своїх дій. Крім того, заповіт був складений не в кабінеті нотаріуса, а в коридорі.

Тобто, зазначений заповіт на користь ОСОБА_2 був складений проти справжньої волі ОСОБА_4 із застосуванням до неї психічного та фізичного тиску, а отже, підлягає визнанню недійсним.

Крім того, вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають усуненню від права на спадкування у зв'язку з тим, що 01 лютого 2014 року ОСОБА_2 насильно забрав покійну ОСОБА_4 з будинку у м. Березань в м. Київ, а з 12 квітня 2015 року ОСОБА_2 умисно не привозив її до будинку в м. Березань, щоб остання не мала можливості скласти новий заповіт, від чого у неї сталося два підряд інфаркти міокарда, що призвели до її смерті.

Тобто, з 12 квітня 2015 року ОСОБА_2 зі своїм оточенням свідомо та умисно довів ОСОБА_4 до смерті, щоб вся спадщина після її смерті належала тільки йому одному, атому просив відповідачів усунути від права на спадкування.

Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений 27листопада 2013 року нотаріусом Бережанської міської державної нотаріальної контори у Київській області - ОСОБА_5; усунути від права на спадкування ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши позивача, який підтримав апеляційну скаргу, відповідача, який просив апеляційну скаргу відхилити, заслухавши свідка ОСОБА_6, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_4 - мати сторін, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.71).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

З матеріалів спадкової справи, заведеної Березанською міською державною нотаріальної конторою Київської області щодо майна ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.100,113).

Згідно копії заповіту від 27 листопада 2013 року № 2197, ОСОБА_4 заповіла все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом має право, ОСОБА_2 (а.с.106).

Заповідач власноручно підписала заповіт у нотаріуса та прочитала його у голос, про що і зазначено в самому заповіті.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Насильством розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин, поза волею спадкодавця.

Отже, предмет доказування в заявленому позивачем спорі є факти, які обґрунтовують вимоги, доведення того, що спадкодавцем вчинено заповіт поза її волею, при наявності доказів застосування щодо неї насильства.

Разом з тим, матеріалами справи не доведено складання покійною ОСОБА_4 оспорюваного заповіту на користь одного з синів з застосуванням щодо неї насильства, у відсутність у неї внутрішньої волі.

Відповідно до вимог п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи(причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

З урахуванням згаданих положень п. 26 постанови Пленуму № 2 та обставин справи, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, відмовивши в прослуховуванні пояснень відповідача по іншій справі та допиті свідків, припустися неповного з'ясування обставин справи.

З урахуванням вимог п.14 вищевикладеної постанови Пленуму № 9, не вбачає й колегія суддів підстав до задоволення клопотань ОСОБА_1 та прослуховування в судовому засіданні пояснень ОСОБА_2 в якості свідка під час розгляду Дарницьким районним судом м. Києва справи 753/2077/13 за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Так, позивач обґрунтовував своє клопотання неправдивими поясненнями ОСОБА_2 під час розгляду іншої справи, що містять наступний зміст: «01.02.2014р. я приехал в Березань к матери и она прямо с порога, вся замерзшая, просила забрать ее в Киев».

Разом з тим, матеріалами справи не доведено, що відповідач з допомогою сили чи погроз забрав спадкодавця, яка мала похилий вік і проживала одна у будинку, за місцем свого проживання у м. Київ.

На підтвердження вказаних обставин позивач також просив допитати у якості свідка сусідку покійної ОСОБА_9

Проте, зазначені обставини - зміна місця проживання покійної у відсутність будь-яких доказів протиправних дій, не підтверджують факт застосування відповідачем насильства щодо покійної. Навпаки, свідчать про турботу про матір і створення більш комфортних умов для її проживання.

При цьому, колегія суддів також враховує встановлені на 5 абзаці 3 аркушу рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2014 року наступні обставини: «ОСОБА_1 послався на те, що здійснює догляд за престарілою матір'ю, проте його доводи спростовуються показаннями його рідного брата ОСОБА_2, який пояснив, що брат за матір'ю взагалі не доглядав, відвідуючи її лише декілька разів на рік. Зокрема, в 2012 році він був у матері лише один раз, а в 2013 році - 3 рази, при цьому приїжджав лише на один день (а.с.171).

Встановлено, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2014 року набрало чинності (а.с.169-174), а згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що у провадженні суду вказана справа перебувала в той час, коли мати сторін - ОСОБА_10, була живою.

Зі змісту пояснень ОСОБА_1 убачається, що після складання матір'ю заповіту на ім'я ОСОБА_2, він неодноразово спілкувався з покійною, проте остання не просила про допомогу, не вказувала на незаконність дій ОСОБА_2 чи інших осіб та застосування щодо неї будь-якого психічного чи фізичного тиску.

Не може свідчити про відсутність волевиявлення на вчинення правочину й неповідомлення покійною ОСОБА_4 позивача про складання нею заповіту на користь іншого сина.

Твердження позивача про те, що мати боялася відповідача, а тому й склала заповіт на його користь, носять голослівний характер й належними доказами не підтверджені.

Встановлено, що спадкодавець за життя розпорядилася своїм майном на власний розсуд.

На підтвердження волі матері про проживання його у будинку в м. Березань й перевезення у зв'язку з чим 12 травня 2015 року колишньою дружиною з квартири у м. Києві у помешкання покійної належного йому майна, позивач просив допитати у якості свідків ОСОБА_8, а також осіб, які були очевидцями цих подій.

Разом з тим, наявність волі покійної про користування ним житловим будинком не спростовує висновків суду першої інстанції про відсутність у справі належних та допустимих доказів, які б давали правові підстави до визнання недійсним складеного покійною заповіту про передачу спадкового майна у власність іншого спадкоємця - ОСОБА_2

Встановлено, що складений покійною заповіт було посвідчено нотаріусом у присутності відповідача - ОСОБА_2, який привіз її до нотаріальної контори.

Разом з тим, даючи пояснення, відповідач пояснював, що такі дії він вчинив на прохання покійної.

Позивач ОСОБА_1 твердив, що, з'ясовуючи після смерті матері обставини складання нею заповіту, зі слів нотаріуса ОСОБА_5 йому стало відомо, що 27 листопада 2013 року, в період часу з 9 год. до 16 год. 05 хв. спадкодавець в приміщенні Березанської міської державної нотаріальної контори чекала можливості скласти заповіт, що від неї чувся неприємний запах (сечі), у зв'язку з чим її запам'ятали працівники редакції газети, проте покійна наполягала на складанні заповіту саме цього дня.

Судом апеляційної інстанції задоволено клопотання позивача про допит у якості свідка нотаріуса ОСОБА_5, яка посвідчувала заповіт та ОСОБА_6, відвідувача нотаріальної контори.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що є однокласницею позивача й чекаючи прийому нотаріуса, чула повідомлення нотаріусом ОСОБА_1 про те, що його покійну матір запам'ятали працівники редакції. Більш їй нічого невідомо.

В судове засідання нотаріус ОСОБА_5 не з'явилася, на адресу суду передала лист від 03 вересня 2016 року №705/01-16, в якому вказала, що заповіт від імені ОСОБА_4 був посвідчений 27 листопада 2013 року за № 2197 в приміщенні Березанської міської державної нотаріальної контори з дотримання вимог чинного законодавства України. ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту повністю розуміла значення своїх дій, вільно спілкувалась і висловлювала свою волю. Зазначено, що нічого іншого по даному питанню пояснити не може й просить слухати справу за її відсутності (а.с.251).

Про посвідчення 27 листопада 2013 року від імені ОСОБА_4 заповіту з дотриманням вимог чинного законодавства, в приміщенні нотаріальної контори вказувала Березанська міська державна нотаріальна контора в листі від 26 січня 2016 року № 68/01, направленому і на адресу суду першої інстанції (а.с. 99).

Враховуючи зазначене, обставини справи, а також тривалість перебування справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів прийнято рішення про можливість розгляду справи у відсутність допиту ОСОБА_5 у якості свідка.

Не доведено матеріалами справи й перебування покійної на час складання заповіту у безпорадному стані.

З пояснень сторін убачається, що покійна на психічні розлади не страждала, маючи похилий вік, потребувала допомоги, проте за собою здійснювала догляд самостійно.

При цьому, колегія суддів враховує і зміст посвідченого нотаріусом заповіту, який спадкодавець підписала власноручно, розбірливим, як для віку покійної, досить каліграфічним почерком, на ньому міститься запис «Текст заповіту мною прочитано вголос, відповідає моїй волі та власноручно підписаний» (а.с.106).

Обґрунтовуючи вимоги про усунення відповідачів від спадкування, ОСОБА_1 вказував на те, що 01 лютого 2014 року відповідач ОСОБА_2 насильно забрав покійну у м. Київ, а з 12 квітня 2015 року умисно не привозив до спадкового будинку у м. Березань, щоб остання не мала можливості скласти новий заповіт, після чого у неї сталися підряд два інфаркти міокарда й призвело до смерті.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаних обставин, вони ґрунтуються на припущеннях позивача та нічим не підтверджені.

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає безпідставними, голослівними твердження апеляційної скарги про те, що покійна не могла змінити заповіт з причин перевезення відповідачем її до свого житла в м. Київ; що на неї чинився психологічний тиск, а тому оспорюваний заповіт, складений й підписаний нею власноручно, було вчинено за відсутності внутрішньої волі, що відповідачі не надавали допомогу покійній, перешкоджали скласти новий заповіт й свідомо довели її до смерті.

Не дають підстав до задоволення позову й посилання ОСОБА_1 на те, що він ніс витрати, пов'язані з похованням покійної, остільки позивач не позбавлений можливості звернутися в установленому законом порядку з вимогами до спадкоємця майна ОСОБА_4 про відшкодування таких витрат.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх посилань.

Окрім цього, колегія суддів також враховує й той факт, що в проміжок часу з 27 листопада 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, покійна ОСОБА_4 мала достатньо часу на скасування або зміну оспорюваного правочину, проте таких дій не вчинила, що свідчить про відповідність складеного заповіту її внутрішньому волевиявленню.

З огляду на викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну правову оцінку.

Колегія суддів, переглядаючи справу в апеляційному порядку, враховує положення ч. 2 ст. 308 ЦПК України, відповідно до яких не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, а також передбачені цивільним процесуальним законодавством повноваження суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/19601/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8572/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.