УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що у серпні 2014 року їй стало відомо, що відповідач звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом до її чоловіка ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за борговою розпискою у розмірі 135 000 доларів США. З наданих судом документів вона з'ясувала, що її чоловік начебто брав кошти у ОСОБА_4 для розвитку родинного бізнесу у 2011 році. Про написання розписки і отримання коштів її чоловіком вона не знала. Зазначала, що її чоловік не міг брати такі кошти не повідомивши її, оскільки він тривалий час хворіє, приймає сильнодіючи лікарські препарати. Просила визнати вказану розписку недійсною. Крім того, просила визнати правочин недійсним на підставі ст. 65 СК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судами встановлено, що 20 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до умов якого останній передав, а ОСОБА_5 прийняв та зобов'язався протягом двох років повернути суму, еквівалентну 135 000 доларів США, що за курсом НБУ на момент оформлення договору становило 1 080 000 грн (а. с.149).

У борговій розписці зазначено, що вона написана ОСОБА_5 власноручно, без тиску на нього та його сім'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою−третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1−5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суди обґрунтовано виходили з того, що позивачкою не доведено, що під час написання розписки ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та знаходився під дією лікарських засобів.

Відповідно до вимог ст. ст. 61, 65 СК України, гроші, інше майно, отримані та використані за договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім'ї, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а такий договір створює обов'язки для другого з подружжя.

Аналіз зазначених норм матеріального права надає підстави для висновку, що при покладенні обов'язку на одного з подружжя, який не був стороною у договорі позики, доказуванню підлягає укладання договору позики та отримання позики для потреб та інтересів сім'ї.

Договір позики був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без присутності ОСОБА_3, у розписці вказано, що кошти отримані для розвитку сімейного бізнесу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Дем'яносов М.В. ЛеванчукА.О.