УХВАЛА

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації до ОСОБА_3, Української міської ради Обухівського району Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними рішення міської ради та договору оренди земельної ділянки, скасування рішення міської ради, повернення земельної ділянки за касаційними скаргами Української міської ради Обухівського району Київської області та ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області та від 16 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Української міської ради Київської області від 4 червня 2002 року ОСОБА_3 було надано в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку для культурно-оздоровчих і рекреаційних потреб площею 0,1500га, яка розташована між основною приватизованою ділянкою і укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти в районі садового товариства «Розділля» (далі - СТ «Розділля»). На підставі цього рішення між ОСОБА_3 та Українською міською радою Київської області 10 грудня 203 року було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Зазначав, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами м. Українка Обухівського району Київської області, а тому органом, уповноваженим на розпоряджання цією землею, відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України є Обухівська районна державна адміністрація. За таких обставин, приймаючи рішення від 4 червня 2002 року «Про надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_3» та укладаючи із ним договір оренди, Українська міська рада діяла із перевищенням своїх повноважень у галузі земельних відносин.

Прокурор просив, з урахуванням уточнених вимог, визнати незаконним та скасувати рішення Української міської ради ІІІ сесії ХХІVскликання від 4 червня 2002 року «Про надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_3.»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої між основною приватизованою орендарем земельною ділянкою та укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти в районі садового товариства «Роздолля», від 10 грудня 2003 року, укладений між Українською міською радою та ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_3 повернути указану земельну ділянку державі в особі Обухівської районної державної адміністрації.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2016 року, позов прокурора задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Української міської ради від 4 червня 2002 року про надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ОСОБА_3

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10 грудня 2003 року, укладений між Українською міською радою та ОСОБА_3 про надання в оренду земельної ділянки площею 0,15 га, вартістю 15 796 грн 90 коп.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути державі в особі Обухівської районної державної адміністрації спірну земельну ділянку площею 0,15 га, вартістю 15 796 грн 90 коп.

У касаційних скаргах посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права: Українська міська рада Обухівського району Київської області та ОСОБА_3, просять скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на момент прийняття Українською міською радою оспореного рішення межі м. Українка Обухівського району Київської області у встановленому законом порядку визначені не були, генеральний план населеного пункту відсутній. Отже, міською радою не було з'ясовано, чи знаходиться спірна земельна ділянка в межах міста, а, відтак, розпоряджатися нею Українська міська рада Обухівського району Київської області не мала права, що є підставою для визнання оспорених рішення ради та договору оренди недійсними. Також районний суд вважав, що прокурор звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та зазначив, що на правовідносини, які виникли між сторонами у червні 2002 року і станом на 1 січня 2004 року строк пред'явлення позову не сплив, то на спірні правовідносини поширюється п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України.

З такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0, 061 га, розташованої на території Української міської ради Київської області, для ведення садівництва у СТ «Роздолля» на підставі договору купівлі-продажу № 1-233 від 05 квітня 2000 року, укладеного між ним та Українською міською радою народних депутатів.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 належить садовий будинок АДРЕСА_1

Рішенням Української міської ради ІІІ сесії ХХІVскликання від 4 червня 2002 року надано ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану між основною приватизованою орендарем земельною ділянкою та укосом захисної дамби Конча-Заспа-Плюти в районі СТ «Роздолля», про що 10 грудня 2003 року між Українською міською радою та ОСОБА_3 укладено відповідний договір.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вірно вважав, що на час укладення оспореного договору оренди межі м. Українка Обухівського району Київської області у встановленому законом порядку не визначені, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі міста та генеральний план населеного пункту відсутні, а, відтак, Українська міська рада не мала повноважень на розпорядження вказаною земельною ділянкою.

При цьому апеляційний суд вважав, що прокурор звернувся до суду з даним позовом в межах строків позовної давності. Крім того, на даний спір відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється.

Згідно зі ст. 257 ЦКУкраїни загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма засвоєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-3089цс15, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, у якій посилався на те, що про оспорене рішення міської ради Обухівській районній державній адміністрації стало відомо у 2009 році, тоді як з позовними вимоги про визнання цього рішення недійним та його скасування прокурор звернувся до суду 15 лютого 2013 року. Суд не дав оцінку цим доводам та залишив цю заяву без задоволення, посилаючись на те, що прокурор звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахував, не визначився з характером спірних правовідносин, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не з'ясував, коли держава в особі Обухівської районної державної адміністрації дізналась про порушення свого права та обмежився лише фразою про те, що про порушення права адміністрація дізналась у 2009 році, не зазначивши при цьому, якими доказами це підтверджується, та дійшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Української міської ради Обухівського району Київської області та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик