Справа № 520/9193/15-ц
Провадження № 2/520/1254/16
Рішення

іменем України

08 вересня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.,

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом про витребування від відповідача майна квартири 111, в буд. 19 корп.1 по проспекту Академіка Глушка в м. Одесі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на те, що спірне майно належало ОСОБА_4 та відповідно до складеного нею заповіту після її смерті мало перейти у власність позивача. Після смерті ОСОБА_4, яка померла 31.03.2011 року позивач у передбачений законом строк прийняла спадщину за заповітом - звернулась до нотаріуса з відповідною заявою (заява від 13.09.2011 року), та відповідно прийняла у спадщину належне спадкодавиці майно, однак свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру їй видано не було оскільки на той час на вирішенні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про визнання укладеним між ним та ОСОБА_4 договору довічного утримання, за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 зазначену квартиру.

За наслідком розгляду вказаної справи Київський районний суд м. Одеси 05 травня 2014 року ухвалив рішення про задоволення вимог ОСОБА_5

Вказане рішення суду першої інстанції було оскаржено ОСОБА_1, та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року було скасовано.

Разом з тим у період до скасування рішення від 05 травня 2014 року ОСОБА_5, не зважаючи на подану на вказане рішення апеляційну скаргу, було отримано копію такого рішення з відміткою про набрання ним законної сили.

На підставі такого рішення ОСОБА_5 було оформлено право власності на спірну квартиру та відчужено її на користь ОСОБА_3 за договором дарування, а у наступному, останнім, було відчужено вказану квартиру на користь відповідача у справі за договором купівлі продажу.

Таким чином, позивач вказувала на те, що попри відсутність належного оформлення її права власності на спірну квартиру (попри неотримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом), вона, в силу закону є власником такого спадкового майна з дня відкриття спадщини 31.03.2011 року, та внаслідок ухвалення Київським районним судом м. Одеси рішення від 05 травня 2014 року, що у наступному було скасовано, вказане майно вибуло з її володіння поза її волею, та на теперішній час перебуває у відповідача, а тому її права як власника підлягають захисту шляхом витребування вказаної квартири на користь позивача, у звязку з чим позивач просила суд задовольнити позов.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, та зауважив про те, що факт добросовісності набуття відповідачем спірної квартири позивачем не оскаржується.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та наголошував на тому, що позивач ніколи не була власником спірного майна, що відповідач є добросовісним набувачем такого майна та набула його за відплатним договором (договір купівлі-продажу), а з такого будь-які правові підстави для задоволення позову відсутні.

Разом з тим представник відповідача у своїх поясненнях наголошував на невизначеності правових підстав позову, та вказував, що позивач правовими підставами вказує одночасно і положення статті 387 ЦК України і статті 388 ЦК України, що на думку представника відповідача є взаємовиключними.

Таким чином представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В останнє судове засідання учасники справи не зявились. Представники сторін звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, та з письмовими промовами у судових дебатах, де узагальнили та виклали надані раніше пояснення та доводи.

Так, представник позивача у письмовій промові навів хронологію подій, та підкреслив, що фактично на час укладення зазначеного вище договору дарування ОСОБА_5 рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року, з чинності якого виходили учасники правочину, переглядалось, та не було таким, що набрало законної сили, про що ОСОБА_5 було відомо. Разом з тим, через наявність на копії зазначеного рішення відмітки про набрання ним законної сили, спірна квартира вибула з власності позивача як спадкоємця ОСОБА_4 за заповітом поза її волею та без її відома. Таким чином посилаючись на фактичні обставини справи та долучені до матеріалів справи докази представник позивача просив суд задовольнити заявлені позивачем вимоги.

У наданій до суду письмовій промові у дебатах представник відповідача навів надані раніше доводи та заперечення щодо правових та фактичних підстав позову, та за змістом просив суд відмовити у задоволенні позову оскільки позивач ніколи не була та не є власником спірного майна, відповідач є добросовісним набувачем спірного майна та правова позиція позивача є неоднозначною, містить взаємовиключні посилання на закон.

Третя особа ОСОБА_3, до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

За викладених обставин провадження у справі суд ухвалив розглянути її за відсутності учасників справи.

Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Так, вбачається, що ОСОБА_6 за життя належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченого 30 вересня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_8 за реєстровим №. 7357.

ОСОБА_4, 10 липня 2007 року, склала заповіт на імя ОСОБА_1, що було посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєстровано в Спадковому реєстрі 10 липня 2007 року. Згідно вказаного заповіту, заповідач заповіла позивачу все своє майно.

31 березня 2011 року ОСОБА_4 померла у віці 68 років. До майна померлої 13 вересня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 було заведено спадкову справу №30/2011.

Позивач вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 оскільки звернулась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом у передбачений законом строк (заява від 13 вересня 2011 року, що є в матеріалах справи), однак свідоцтва про право власності на спадкове майно не отримала,у звязку з тим, що на той час на вирішенні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №2-5039/11, та в рамках її розгляду судом було вжито заходів забезпечення позову шляхом тимчасової заборони на видачу відповідного свідоцтва до вирішення такої справи (розяснення були надані листом від 04.06.2015 року, №100/02-14).

Так, в рамках справи №2-5039/11 Київським районним судом м. Одеси розглядались вимоги за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання квартири особистою класністю, визнання договору укладеним та визнання права власності, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, про визнання договору нікчемним, а саме - ОСОБА_5 просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4, визнати укладеним договір довічного утримання, що укладено між ним та ОСОБА_4, а також визнати за ОСОБА_5 право власності на вказану квартиру, як таке, що набуто у звязку з укладенням зазначеного договору. Натомість за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила суд визнати наведений договір довічного утримання нікчемним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 та визнано квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_4, що померла 31.03.2011 р.; визнано укладеним 11.02.2011 р. договір довічного утримання між ОСОБА_4, як відчужувачем, та ОСОБА_5, як набувачем, за яким ОСОБА_4 передала йому у власність вищевказану квартиру, взамін чого він зобов'язався забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно; визнано право власності ОСОБА_5 на зазначену квартиру; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності договору відмовлено.

У наступному, 13.11.2014 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказане рішення суду першої інстанції від 05 травня 2014 року, Апеляційний суд Одеської області ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання вищевказаної квартири особистою приватною власністю, визнання договору довічного утримання укладеним, визнання права власності на нерухоме майно відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено та встановлено нікчемність договору довічного утримання від 11.02.2011 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 9-13).

Вище наведені фактичні обставини були досліджені Апеляційним судом Одеської області при розгляді цивільної справи №2-5059/11 (провадження №22-ц/785/6719/14) та встановлені вказаним рішенням від 13.11.2014 року, а отже, в силу ч.3 ст. 31 ЦПК України, додаткового доказування не потребують.

При цьому матеріали справи свідчать про те, що:

-02.06.2014 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року №2-5059/11, яке на той час фактично не набрало законної сили (а у наступному було скасовано), але копія якого мала відмітку про набрання ним законної сили, ОСОБА_5 зареєстрував право власності на спірну квартиру за собою, що випливає з аналізу договору дарування від 11 червня 2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за р.№3406, де в п.1 договору вказано підстави, на яких дарувальнику, ОСОБА_5, належить предмет договору дарування - квартира АДРЕСА_2 (а.с.92);

-11.06.2014 року ОСОБА_5,за наведеним договором дарування р.№3406 (а.с. 92) подарував спірну квартиру ОСОБА_3.

-18.06.2014 р. ОСОБА_3 продав спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за р.№908 (а.с.78).

Наведені договори р.№3406 та р.№908 за наданими суду відомостями ніким не оскаржені. Згідно інформаційних довідок від 02.10.2015 року (№44955402, а.с. 47), та від 04.06.2015 року (№38510202 а.с. 111), на час розгляду справи спірна квартира зареєстрована за відповідачем, ОСОБА_2

При цьому згідно наданих стороною позивача пояснень, на підтвердження яких свідчить лист Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 Е.В.№ 100/02-14 від 04.06.2015 року (а.с. 183), де було вказано, що станом на 04.06.2015 року право власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_3, за спадкодавцем не зареєстровано, а зареєстровано за іншою особо, позивач дізналась лише після повторного звернення до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на таку квартиру.

Вказані обставини справи сторонами не заперечувались, та з огляду на те, що вони підтверджені належними доказами, суд доходить виноску про те, що відповідно до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України вони додаткового доказування не потребують.

При цьому слід зауважити про те, що представник відповідача окремо підкреслював ту обставину, що на час укладення договорів дарування та купівлі-продажу Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 травня 2014 року скасовано не було, та сторонам у таких правочинах - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було та не могло бути відомо про перебування спору на вирішенні Апеляційного суду Одеської області.

Як зазначено вище, право власності на спірну квартиру набуто відповідачем за договором купівлі-продажу, від ОСОБА_3, який в свою чергу отримав у власність спірну квартиру за договором дарування від ОСОБА_5

Разом з тим, лише власнику майна належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

Так, з наданих суду пояснень вбачається, що у відповідача не виникало жодних сумнівів щодо дотримання процедури укладення правочину купівлі-продажу, його законності, а також законності підстав перебування спірної квартири у власності ОСОБА_3, а тому представник відповідача заперечував проти можливості задоволення позову з тих підстав, що відповідач є добросовісним набувачем, а отже у неї не може бути витребувано спірну квартиру з підстав ст. 387 ЦК України, оскільки це є неналежним способом захисту прав позивача.

За змістом частини пятої статті 12 ЦК України, та п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - добросовісність набувача презюмується. Тобто будь який набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Важливим у цьому сенсі є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у ОСОБА_15 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

У зазначеному листі вказано, що під поняттям «знав» слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у субєкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи.

В свою чергу, з матеріалів справи убачається, що відповідач не знала та не могла знати про факт відсутності повноважень у першого відчужувача майна на здійснення такого відчуження, хоча і з тих підстав, що жодного доказу протилежного суду не надано.

Щодо застосовуваного законодавцем поняття «повинен був знати», то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобовязаний був про це знати.

Аналогічна позиція закріплена і в п. 25 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за яким - набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Так, з матеріалів справи та наданих суду пояснень спростування презумпції добросовісності набуття відповідачем спірної квартири не вбачається.

Відповідно до приписів статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). При цьому, якщо майно придбано добросовісним набувачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Так, відповідно до положень ст. 388 ЦК України та розяснень, наданих у п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння не з його волі.

Так, у своїх запереченнях проти позову представник відповідача заперечував проти задоволення позову зокрема з тих підстав, що спірна квартира не належить та ніколи не належала позивачеві, однак із такою думкою погодитись неможливо з огляду на наступне.

За встановленими згідно Рішення апеляційного суду Одеської області від 13.11.2014 року обставинами, спірна квартира була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2006 року. 31 березня 2011 року ОСОБА_4 померла. При цьому 10.07.2007 року ОСОБА_4 було складено заповіт, яким все приналежне заповідачу майно вона заповіла позивачу у справі.

Згідно положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців),

При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Так, в силу ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України)

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси №1512/2339/2012 від 31.05.2013 року (що набуло законної сили 11.06.2013 року). Вбачається, що ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом ОСОБА_4 шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою від 13.09.2011 року.

Крім того на підтвердження висновку про прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_4 за заповітом свідчать долучені до матеріалів справи копії матеріалів спадкової справи №30/2014, що була заведена Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зокрема заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на спірну квартиру, а також листвідповідь Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, №100/02-14 від 04.06.2015 року, де позивачу було повідомлено про неможливість видачі їй свідоцтва з наведених вище обставин.

При цьому незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).

Видача свідоцтва про право на спадщину та факт прийняття спадщини на є тотожними поняттями, та таким чином спадкоємець, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку може отримати свідоцтво про право на спадщину у будь-який час, після сплину встановленого на прийняття спадщини строку, якщо на таке немає передбачених законом перешкод (зокрема спадкового спору).

Так, згідно наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Таким чином наведені фактичні та правові обставини спростовують заперечення відповідача щодо неналежності позивача та відсутності у неї прав власності щодо спірної квартири.

Разом з тим, виходячи з наведених вище обставин реєстрації за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, що у наступному була ним подарована ОСОБА_3, тобто з того, що його право власності було зареєстровано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2014 року, яке у наступному було скасовано (рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.11.2014 року), суд, зазначаючи про наведену в Постанові Верховного Суду України №6-1168ц15 від 02 вересня 2015 року правову позицію, щодо того, що у випадку вибуття з власності особи майна за рішенням суду, яке в наступному скасовано, вважається, що таке майно вибуло поза її волею, доходить висновку про те, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, та ОСОБА_5 не мав права його відчужувати.

При цьому суд окремо зазначає що представник позивача у своїх письмових поясненнях до позову посилався одночасно на положення ст. 387 та ст. 388 ЦК України, що розуміють під собою право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та при цьому в ході вирішення справи у наданих суду поясненнях не заперечував добросовісності набуття відповідачем спірної квартири, та у письмових поясненнях, що були надані ним до суду, виклад яких долучено до матеріалів справи, як на підстави своїх вимог зауважував про те, що спірне майно вибуло з власності позивача поза її волею.

З такого суд, задовольняючи вимоги позивача про витребування у відповідача спірної квартири виходить саме з підстав п. 3 ч.1 та ч.3 ст. 388 ЦК України, та вказує, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав - шляхом витребування приналежного їй майна із чужого незаконного володіння є належним, та таким що забезпечує реальний захист її прав як власника майна, при цьому посилання представника позивача на підстави його вимог - як на ст. 387 так і ст. 388 ЦПК України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, оскільки відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та практики Верховного Суду України, з питань «Застосування законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розяснено, що добросовісність набуття - це одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна, натомість з такого випливає, що суд, вирішуючи питання про витребування майна, виходячи з встановлених у справі фактичних обставин на підставі наданих пояснень та доказів, сам вирішує, положення якої правової норми, ст. 387 чи ст. 388 ЦК України слід застосувати при вирішення спору по суті.

З викладеного суд, враховуючи положення ст. 41 Конституції України, за якими право приватної власності є непорушним, дійшов висновку про необхідність судового захисту власності позивача.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають понесені позивачем судові витрати в розмірі 3775,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 317, 330, 334, 387, 388, 1216, 1218, 1220, 1268-1269, 1297, 1299 ЦК України, ст. 41 Конституції України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат в розмірі 3775,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні при його проголошенні, протягом десяти днів з для отримання повного тексту рішення.

Суддя П. А. Прохоров