АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5639/16 Головуючий 1-ї інстанції - Кононихіна Н.Ю.
Справа № 2-619/1635/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю. А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 25 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та відсотків за користування грошовою сумою та про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Благовещенського міського суду Амурської області Російської Федерації від 19 липня 2001 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 борг в сумі 93 000 рублів, проценти за користування грошовими коштами за період з 01 березня 1995 року по 10 квітня 2001 року в сумі 325 999,86 рублів, а всього 418 999,86 рублів. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Благовещенського міського суду Амурської області від 30 листопада 2007 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 індексацію, присуджену судовим рішенням від 19 липня 2001 року сум в розмірі 448 329,85 рублів.

Ухвалою Благовещенського міського суду Амурської області від 03 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 солідарно індексацію суми, присудженої судовим рішенням від 19 липня 2001 року за період з 01 грудня 2007 року по 28 лютого 2014 року включно 298 894,55 рублів.

У лютому 2015 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшло клопотання стягувача ОСОБА_2 та Благовещенського міського суду Амурської області Російської Федерації про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 25 липня 2016 року клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду задоволено.

Надано дозвіл на примусове виконання судового рішення від 19 липня 2001 року та ухвал від 30 листопада 2007 року та 04 квітня 2014 року, в тому числі і ухвали суду від 20 липня 2001 року про виправлення арифметичної помилки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 25 липня 2016 року та постановити нову ухвалу , якою відмовити в задоволенні клопотання про надання дозволу на виконання на території України рішення та ухвал Благовещенського міського суду Амурської області РФ.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» суди повинні з'ясовувати наявність міжнародних договорів про взаємне надання правової допомоги між Україною і державою, про визнання й виконання рішення суду чи арбітражу якої надійшло клопотання. У даний час є чинними, зокрема, - Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладена державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, яка ратифікована Україною 10 листопада 1994 року. Крім України учасницями цієї Конвенції є республіки Азербайджан, Білорусь, Вірменія, Казахстан, Молдова, Таджикистан, Туркменистан, Узбекистан, Грузія, Киргизька Республіка та Російська Федерація.

Відповідно до ст.51 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Україною 10 листопада 1994 року (далі - Конвенція) кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених справжньою Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, - рішення установ юстиції у цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом світові угоди у таких справах і нотаріальні акти відносно грошових зобов'язань.

І оскільки Україна та Російська Федерація є державами-членами Співдружності Незалежних Держав (учасницями цієї Конвенції), то вищевказане рішення суду Російської Федерації підлягає визнанню та виконанню на території України.

Належить виходити також із загальних правил про те, що міжнародні договори про правову допомогу поширюються лише на суб'єкти держав-учасниць та що за наявності між учасниками багатосторонніх договорів ще й договорів двохсторонніх або спеціальних угод з питань правової допомоги мають застосовуватися відповідні норми тих договорів і угод, що набрали чинності пізніше.

Статтею 394 ЦПК України встановлені вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Згідно з частиною 2 цієї статті до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частина третя статті 394 ЦПК України містить перелік документів, які мають бути додані до клопотання.

Так, задовольняючи вищевказане клопотання та надаючи дозвіл на примусове виконання на території України вищевказаного рішення Благовещенського міського суду Амурської області Російської Федерації від 19 липня 2001 року та ухвал від 30 листопада 2007 року та 04 квітня 2014 року, в тому числі і ухвали суду від 20 липня 2001 року про виправлення арифметичної помилки, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.51 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ст.390 ЦПК України дані рішення іноземного суду визнаються та підлягають виконанню в Україні.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на відповідних нормах чинного законодавства, а тому з ним погоджується і колегія суддів.

Судом встановлено зокрема, що рішенням Благовещенського міського суду Амурської області Російської Федерації від 19 липня 2001 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 борг в сумі 93 000 рублів, проценти за користування грошовими коштами за період з 01 березня 1995 року по 10 квітня 2001 року в сумі 325 999,86 рублів, а всього 418 999,86 рублів. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Благовещенського міського суду Амурської області від 30 листопада 2007 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 індексацію, присуджену судовим рішенням від 19 липня 2001 року сум в розмірі 448 329,85 рублів.

Ухвалою Благовещенського міського суду Амурської області від 03 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 солідарно індексацію суми, присудженої судовим рішенням від 19 липня 2001 року за період з 01 грудня 2007 року по 28 лютого 2014 року включно 298 894,55 рублів.

З матеріалів справи вбачається, що рішення іноземного суду, про визнання та виконання в Україні якого просить стягувач ОСОБА_2 , на території Російської Федерації не виконувалось (а.с.8).

При цьому, матеріали справи (протокол судового засідання) вказують на те, що боржник ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи іноземним судом, приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, частково визнавав борг, що не заперечується й самим боржником (а.с.4-6).

Таким чином, об'єктивно, всебічно та повно з'ясувавши наведені вище фактичні обставини, надавши їм відповідну правову оцінку, суд першої інстанції підставно задовольнив клопотання стягувача ОСОБА_2 та надав дозвіл на примусове виконання вищезгаданих судових рішень іноземного суду на території України, визначивши суму стягнення в національній грошовій одиниці України - гривні у відповідності до ч.8 ст.395 ЦПК України.

Водночас, доводи апелянта про те, що рішення іноземного суду, ухвалювалось у його відсутність спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового та довільного тлумачення апелянтом дійсних обставин справи та норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 слід відхилити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді