Справа № 360/2452/15-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/972/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 25.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Сліпченка О.І., Олійника В.І.,

та секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 березня 2013 року він передав 8000 грн., що на той час було еквівалентно 1000 доларів США, відповідачу ОСОБА_3 , про що останнім була власноручно складена розписка, проте до цього часу ОСОБА_3 отримані кошти не повернув, через що змушений звернутися до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 на його користь загальну суму заборгованості за договором позики із врахуванням інфляційних, 3 % річних та пені, що становить 20015,03 грн., а також судові витрати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою від 20 березня 2013 року у розмірі 7 300 грн., інфляційні у розмірі 4 944 грн. та 3 % річних в розмірі 599, 83 грн. та судові витрати, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 1049, 1051 ЦК України та виходив із того, що ОСОБА_3 належним чином не виконав взятих на себе зобовязань, зазначених у розписці, а тому повинен повернути позивачеві борг, сплатити 3 % річних від простроченої суми за вказаним грошовим зобовязанням та суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 березня 2013 року ОСОБА_2 передав у борг 8000 грн., що на той час було еквівалентно 1000 доларів США, відповідачу ОСОБА_3, про що ОСОБА_3 була власноручно складена розписка (а. с. 8).

Таким чином, сторони уклали угоду з наміром створити правові наслідки з правовідносин позики, що не заперечується сторонами.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив стягнути 8000 грн. як суму боргу за борговою розпискою, інфляційні втрати у сумі 5555,64 грн., 3 % річних в розмірі 600,33 грн. та пеню в розмірі 5859,06 грн., а всього 20 015,03 грн. (а. с. 3-7).

Разом з тим, з матеріалів справи також вбачається та визнається сторонами, що у жовтні 2015 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_2 частину боргу, в розмірі 700 грн. (а. с. 21).

За правилами ч. 1 ст. 1046, 1047, ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи норми діючого законодавства, що регулює правовідносини з договору позики, та те, що відповідач повною мірою та належним чином не виконав умови договору позики, повернувши лише частину боргу, що визнається сторонами, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені, оскільки в борговій розписці від 20 березня 2013 року не передбачено жодної відповідальності у вигляді стягнення пені за порушення зобов'язання, як і не передбачено такого виду відповідальності і у правових нормах, що регулюють правовідносини, які виникають з договору позики.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: