Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/1657/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліхтанська Н.П.
Провадження №22-ц/778/246/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Спас О.В.

суддів: Полякова О.З.

ОСОБА_2

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2015 року по справі за позовом Бердянської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Бердянської міської ради, Управління Держкомзему у м. Бердянську, ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради Запорізької області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради, Управління Держкомзему у м. Бердянську, ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради Запорізької області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 31.10.2010 року Бердянською міською радою Запорізької області прийнято рішення № 9«Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», п.п. 5,5.1 якого затверджено проект відведення земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,07га, з присвоєнням поштової адреси: вул. Макарова,52-х1 для індивідуального дачного будівництва.

На підставі зазначеного рішення 19.05.2010 року проведена державна реєстрація державного акту на право власності серії ЯК №911796 на земельну ділянку на імя ОСОБА_3

Пункти 5,5.1 рішення Бердянської міської ради № 9 від 31.03.2010р. підлягають скасуванню, а державний акт на право приватної власності на земельну ділянку повинен бути визнаний недійсний з наступних підстав.

В ході прокурорської перевірки було встановлено, що згідно Генерального плану м. Бердянська, затвердженого рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25.06.2009року, зазначені у рішенні території запроектовані для розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку, зелених насаджень загального користування.

Крім того, вищезазначене рішення було прийнято за відсутності містобудівної документації м. Бердянська

Спірним рішенням Бердянської міської ради затверджено проекти відведення та передано у власність земельні ділянки без проведення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації, чим грубо порушено вимоги законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

Таким чином, Бердянська міська рада під час прийняття рішення № 9 від 31.03.2010 року грубо порушила положення чинного законодавства в частині підстав та порядку надання земельних ділянок у власність, визначених Конституцією та Земельним кодексом України.

Враховуючи вищевикладене прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати п.п. 5,5.1 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради пятого скликання №9 від 31.03.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК №911796 на земельну ділянку площею 0,07 га, виданого на імя ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в м. Бердянська по вул. Макарова, 52-х1; зобовязати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку площею 0,07га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Макарова,52-х1, за належністю територіальній громаді м. Бердянська в особі Бердянської міської ради.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п.5,5.1 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради пятого скликання № 9 від 31.03.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яким передана у приватну власність ОСОБА_3М.и земельна ділянка площею 0,07га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою м. Бердянськ Запорізької області, вул. Макарова,52-х1.

Визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 911796 на земельну ділянку площею 0,07га для ведення індивідуального дачного будівництва , що розташована за адресою м. Бердянськ Запорізької області, вул. Макарова,52-х1, виданий Бердянською міською радою на імя ОСОБА_3

Зобовязано ОСОБА_3, повернути земельну ділянку площею 0,07га для ведення індивідуального дачного будівництва , що розташована за адресою: м. Бердянськ Запорізької області, вул. Макарова, 52-х1, за належністю територіальній громаді в особі Бердянської міської ради.

В решті частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що п.п. 5,5.1 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради пятого скликання №9 від 31.03.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,07га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою м. Бердянськ Запорізької області, вул. Макарова,52-х1 (а.с 6).

На підставі цього рішення ОСОБА_3. видано державний акт серії ЯК № 911796 на право власності на вказану земельну ділянку, який 19.05.2010 року зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 45.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що передача у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою вул. м. Бердянськ Запорізької області, вул. Макарова,52-х1, для індивідуального дачного будівництва, була здійснена з порушення порядку, визначеного земельним, водним та містобудівним законодавством.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Статтею 4 ВК України, пунктом "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначено, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом наведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Таким чином, у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема і проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок оздоровчого та рекреаційного призначення.

Така ж вимога передбачена в ст. 118, ч. 4 ст. 123 ЗК України: у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації", погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи.

Судом першої інстанції встановлено, що всупереч наведеним вимогам земельного законодавства, обов'язкова державна експертиза землевпорядної документації проведена не була, чим грубо порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

Згідно листа виконавчого комітету Бердянської міської ради №04-1977/37 від 07.04.2014 року зазначено, що проект землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг по місту Бердянську, як на момент прийняття рішення 32 сесії Бердянської міської ради від 10.12.2004 року №11 так і на сьогоднішній день не розроблено і не затверджено (а.с. 36).

За вказаних обставин висновок суду про те, що відсутність в проекті землеустрою урахування відповідно до вимог ст. 60 ЗК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлювало відведення земельної ділянки ОСОБА_3 є правомірним.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є обєктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відносно посилання в апеляційній скарзі ,щодо застосування практики Європейського суду з прав людини слід зазначити наступне.

Згідно постанови Судові палати у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України від 16.12.2015 року по справі 6-2510цс15 визначено:

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в звязку з прийняттям субєктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави внаслідок незаконної її передачі і поза волею власника, суд дійшов до правильного висновку про необхідність її повернення територіальній громаді м. Бердянська, як це передбачено ст. 388 ЦК України.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень ст.ст.8,124 Конституції України, ст.ст. 26,30,87-90,97,100,102,118,123,128, 143-146,149,151,153-158,161, 210,212 ЗК України, глав 27,33,34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про грубе порушення Бердянської міської ради положення вищенаведених норм матеріального права в частині виділення та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою вул. м. Бердянськ Запорізької області, вул. Макарова,52-х1для індивідуального дачного будівництва, є обґрунтованим та законним, що є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на цю земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки територіальній громаді м. Бердянська.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з прийнятим рішення суду першої інстанції, містять власне трактування положень матеріального та процесуального права до даних обставин і не спростовують оскаржуваний висновок суду, тому не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням вимог Закону.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2015 року по цій справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: