Справа № 497/1959/15-ц
Провадження № 2/497/12/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2016 року Болградський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Раца В.А.

секретаря Божевої І.Д.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом в розмірі 446933,61 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн., мотивуючи тим, що з відповідачем ОСОБА_3 27.03.2008 року був укладений кредитний договір № № ОDO0GA. При цьому позивач посилається на те, що відповідно до умов кредитного договору № ОDO0GA від 27 березня 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 82020,00 грн. строком до 27.03.2018 року на умовах погашення кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У порушення вимог кредитного договору відповідач ОСОБА_3 взяте на себе зобовязання щодо своєчасного повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав, в звязку з чим у нього перед Банком станом на 29 травня 2015 року виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 446933,61 грн.

В якості забезпечення виконання зобовязань за вищеназваним кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір поруки, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати по борговим зобовязанням відповідача ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору № ОDO0GA від 27 березня 2008 року, та у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобовязань, нести солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_3 Тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Представник позивача ОСОБА_4 надала заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» не визнали, надали до суду письмові заперечення на позов, в яких просять у задоволені вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі, та застосувати наслідки пропуску строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, із заявою про перенесення слухання справи до суду не звертався.

Вислухавши пояснення відповідача та його захисника, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 27.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ОDO0GA, який діє з дня його підписання до повного виконання сторонами обовязків за цим договором, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 82020,00 грн. на наступні цілі: у розмірі 74000,00 грн. на споживчі цілі, а також у розмірі 8020,00 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 21,38% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми видано кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Погашення заборгованості за вищезазначеним договором здійснюється щомісяця згідно графіку погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у порушення умов кредитного договору не своєчасно та не в повному обсязі сплачує борг.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.5.5 кредитного договору сторони дійшли згоди та встановили терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів тривалістю 5 років.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з пунктом 8.1.2 кредитного договору у разі порушення термінів оплати на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Як вбачається з Постанови ВСУ від 02.11.2016 року № 6-1174цс16, якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_3 здійснив 26 листопада 2009 року, а тому за визначенням пункту 8.1.2 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 120 днів, тобто строк позовної давності почав плинути з 01 травня 2010 року та сплинув 01 травня 2013 року.

Крім цього, як встановлено судом 27.03.2008 року в якості забезпечення виконання зобовязань за вищеназваним кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 на добровільних засадах взяла на себе зобовязання відповідати по борговим зобовязанням відповідача ОСОБА_3, які виникають з умов кредитного договору № ОDO0GA від 27 березня 2008 року та у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобовязань, нести солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник ОСОБА_3 (а.с18).

Відповідно до п.12 вищевказаного договору, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Цей висновок зроблений Верховним Судом у справі №6-990цс15 (постанова від 27.01.2016).

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом у справі №6-6цс14 (постанова від 17.09.2014).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом за результатами розгляду справи №6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова від 17.09.2014).

Судом встановлено, що термін повернення кредиту настав 30 квітня 2010 року, тобто відповідно до п.5 договору поруки, договір поруки було припинено 30 жовтня 2010 року.

Судом також встановлено, що рішенням Болградського районного суду від 10.10.2012 року по цивільній справі №1507/2113/12 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № ОDO0GA від 27 березня 2008 року в розмірі 213468,28 грн. було звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, однак жодного посилання позивачем на цей факт в позові не зазначено, також не зазначено і не доведено відповідними доказами результат виконання цього рішення суду.

Посилання представника відповідача на той факт, що в кредитному договорі збільшений строк позовної давності до п'яти років, а так саме і про збільшення строку вимоги з поручителя до п'яти років суд сприймає критично, оскільки відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, а договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Будь-якого договору, укладеного у письмовій формі з відповідачем про збільшення строку позовної давності, позивачем до суде не надано, а лише зазначення цього факту в одному з пунктів кредитного договору не являється відповідним договором, оскільки за статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що зазначено також у Постановах ВСУ від 01.07.2015 року за № 6-757цс15 та від 04.11.2015 року за № 6-1926цс15.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 266 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що позов пред'явлений позивачем про солідарне стягнення кредитної заборгованості як з кредитора так і поручителя, який в свою чергу надав заяву про застосування спливу строків позовної давності, тому суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки за кредитним договором від 27.03.2008 року № ОDO0GA сплинув строк позовної давності, а договір поруки від 27.03.2008 року припинився у звязку зі спливом його строку на якій він був укладений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,61,88,207,213-215 ЦПК України, ст.ст. 256,259,261,266,267,526,530,559 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання в десятиденний строк апеляційної скарги, або в порядку ст. 294 ЦПК України. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області.

Суддя В.А. Раца