УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКадєтової О.В.,
суддів: Закропивного О.В.,Іваненко Ю.Г.,
Карпенко С.О.,Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Іршавської районної спілки споживчих товариств, Іршавської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання видати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22 липня 2008 року між ОСОБА_6 (покупцем) та Іршавською районною спілкою споживчих товариств (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини будівлі овочесховища (незавершеного будівництва) по АДРЕСА_1, загальною площею 596 кв. м, вартістю 228 000,00 грн.

Нотаріального посвідчення договору не відбулося, у зв'язку із ухиленням відповідача від такої дії.

Крім того, рішенням виконавчого комітету Іршавської міської ради від 27 червня 2008 року надано дозвіл відповідачу Іршавській райспоживспілці на реконструкцію з облаштування даху колишнього овочесховища під торговий комплекс. На даний час реконструкція завершена.

З урахуванням наведеного, просила суд визнати зазначений вище договір дійсним, визнати за нею право власності на 1/2 торгового комплексу, що розташований в АДРЕСА_1, для повної реалізації всіх правомочностей власника, в тому числі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, зобов'язати виконавчий комітет Іршавської міської ради видати свідоцтво на нерухоме майно, а саме: на 1/2 торгового комплексу, що розташований в АДРЕСА_1.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2015 року, позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу основних засобів, 1/2 частини незавершеного будівництва будівлі овочесховища, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладеного 22 липня 2008 року між ОСОБА_6 та Іршавської районною спілкою споживчих товариств. Визнано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно - 1/2 торгового комплексу, що розташований в АДРЕСА_1. Зобов'язано виконавчий комітет Іршавської міської ради видати свідоцтво на нерухоме майно, а саме: на 1/2 торгового комплексу, що розташований в АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив із того, що сторони домовилися з усіх істотних умов договору, в тому числі предмета та ціни, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Крім того, відбулося повне виконання договору як з однієї сторони, так і з іншої сторони (щодо оплати, прийняття та передачі нерухомого майна). Однак, через ухилення продавця нотаріальне посвідчення договору не відбулося.

Однак погодитись з такими висновками неможливо.

Судами встановлено, що 22 липня 2008 року між ОСОБА_6 (покупцем) та Іршавською районною спілкою споживчих товариств (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини будівлі овочесховища (незавершеного будівництва) по АДРЕСА_1, загальною площею 596 кв. м, вартістю 228 000,00 грн.

За умовами п. 5 цього договору передача основних засобів у власність покупцеві здійснюється за актом приймання-передачі в 3-х денний строк після надходження коштів на рахунок продавця в повній сумі, обумовленій цим договором.

З платіжних доручень, вбачається, що позивач ОСОБА_6 оплатила 228 000,00 грн обумовленої ціни за придбання нерухомого майна (торгового комплексу), а відповідач Іршавська районна спілка споживчих товариств прийняла ці кошти.

З акту приймання основних засобів від продавця до покупця слідує, що Іршавська районна спілка споживчих товариств передала, а ОСОБА_6 прийняла 1/2 частину будівлі овочесховища по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З роз'яснень викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 вбачається, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-49цс13

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу від 22 липня 2008 року в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого встановлено не було.

До того ж, матеріали справи не містять доказів того, щоІршавська районна спілка споживчих товариств є власником спірного майна та мала право на укладення зазначеного договору купівлі-продажу.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий комітет Іршавської міської рад до участі у розгляді справи залучений не був.

Проте, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про зобов'язання виконавчого комітету Іршавської міської рад вчинити дії на зазначене уваги не звернув.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд зазначені порушення норм процесуального права не усунув.

Викладене свідчить, що при вирішені спору, апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування постановленої апеляційним судом ухвали з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.В. Кадєтова О.В. Закропивний
Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко
І.М. Фаловська