Кодимський районний суд Одеської області _________________________________________________________________________________________
Справа № 503/1171/15-ц
Провадження №2/503/22/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
23.02.2016 року м. Кодима Одеської області
Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Сопільняка О.М.
при секретарі Вдовиченко В.О.
з участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини,
Позивач ОСОБА_1 17 червня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн. на місяць до повноліття дитини та аліментів на утримання дружини у розмірі 500 грн. щомісяця.
В позовній заяві вказала, що 19 липня 2012 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблений відповідний актовий запис №747.
Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримала повністю та просила його задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Зокрема, виклик відповідача було здійснено відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом опублікування оголошення в газеті «Одеські вісті» №7(4830) від 30 січня 2016 року.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані нею письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини НОМЕР_1, виданим 22 листопада 2012 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції Одеської області.
В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано Кодимським районним судом Одеської області 16 квітня 2015 року, між собою не спілкуються, дитина перебуває на утриманні позивача.
Отже, відповідач ОСОБА_2 законодавчо зобов'язаний утримувати свою малолітню дитину до її повноліття, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні.
У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи.
Окрім цього, в принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення в судовому порядку коштів на їх утримання.
Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення.
Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ніде не працює, не працевлаштований, постійного заробітку (доходу) не має, у зв'язку з цим суд вважає можливим визначити аліменти у твердій грошовій сумі.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1, то відповідно до вимог ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
При цьому, за змістом ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України обов'язок довести спроможність батька дитини утримувати дружини до досягненню дитиною трирічного віку покладається саме на позивача.
Втім, позивач, всупереч цього обв'язку не надала суду жодних належних та допустимих доказів спроможності відповідача надавати їй передбачену ст.84 СК України допомогу, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Стосовно стягнення судових витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких ч.1 та п.п.2 та 6 ч.2 ст.79 ЦПК України відносять судовий збір, а також витрати на правову допомогу та на публікацію у пресі оголошення про виклик відповідача.
У п.п.47 та 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію №160615 від 16 червня 2015 року про сплату нею адвокату Мартинюку Ю.М. 500 грн.
Водночас, будь-якого розрахунку понесених витрат на правову допомогу до суду не надано, тому у стягненні цих судових витрат слід відмовити.
У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.213, 215, 218,224-226 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісяця грошові кошти (аліменти) на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. на місяць, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 17 червня 2015 року, і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.
В задоволенні решти позову відмовити.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 263 грн. 20 коп.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Кодимського районного суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Сопільняк О.М.