Провадження №22-ц/784/394/16
Провадження №22-ц/784/394/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3, яка одночасно є представником ОСОБА_4,

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та покладення обовязку вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1181 від 12 грудня 2014 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільненого житлового приміщення», за яким ОСОБА_3 надано однокімнатну квартиру №70, житловою площею 26.6 кв.м., по вулиці Лазурній, №5, корпус №10, на склад сімї з двох осіб, а також зобовязати Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надати позивачам двокімнатну квартиру, розташовану не нижче другого поверху та не вище четвертого поверху будинку у Заводському районі міста Миколаєва, житловою площею не менше 30.3 кв.м. загальною площею не менше 51.2 кв.м., обладнану кухнею, площею не менше 7.8 кв.м. та балконом, площею не менше 2.4 кв.м. та здійснити оплату за проживання позивачів в готелі «Турист».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачам на праві власності в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 червня 2010 року.

12 травня 2014 року у житловому будинку №40 по вулиці Лазурній в місті Миколаєві трапилась надзвичайна ситуація, внаслідок якої позивачі втратили можливість проживання у належній їм квартирі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №528-р «Про виділення коштів для здійснення невідкладних заходів з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, що склалася 12 травня 2014 року в житловому будинку по вулиці Лазурній, №40 у місті Миколаєві» виділено Миколаївській облдержадміністрації кошти для здійснення невідкладних заходів з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, у тому числі кошти для придбання квартир мешканцям, які потребують відселення.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1181 від 12 грудня 2014 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільненого житлового приміщення», позивачам була надана згідно зі списком Виконавчого комітету Миколаївської міської ради однокімнатна квартира №70, житловою площею 26.6 кв.м., по вулиці Лазурній, №5, корпус №10 в місті Миколаєві на склад сімї з двох осіб.

З вищевказаним рішенням Виконавчого комітету Миколаївської ради позивачі не згодні, оскільки вважають, що воно прийнято в порушення вимог ст.47 ЖК України, якою визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метра на одну особу.

Також, позивачі зазначали, що вони мають право на виділення їм квартири, технічна характеристика якої повинна відповідати квартирі, якою вони володіли до надзвичайної ситуації. При цьому, зазначали, що позивач ОСОБА_4 хворіє психічним захворюванням та відповідно до медичного висновку остання не може проживати в одній кімнаті із членами своєї сімї та у квартирах на нижніх поверхах.

Посилаючись на вкладені обставини, позивачі просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в частині покладення обовязку на відповідача здійснити оплату за проживання позивачів у готелі «Турист» залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2015 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №1181 від 12 грудня 2014 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільненого житлового приміщення», яким ОСОБА_3, надано однокімнатну квартиру №70, житловою площею 26.6 кв.м., по вулиці Лазурній, №5 корп. №10, на склад сімї з 2 осіб (вона и сестра).

Зобовязано Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 двокімнатну квартиру, розташовану не нижче другого поверху та не вище четвертого поверху будинку у Заводському районі міста Миколаєва, житловою площею не менше 30.3 кв.м., загальною площею не менше 51.2 кв.м., обладнану кухнею, площею не менше 7.8 кв.м. та балконом, площею не менше 2.4 кв.м.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права. Також, в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що даний спір повинен розглядатись в прядку адміністративного судочинства, про що також зазначено в ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року, постановленої з приводу спору між тими самими сторонами.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в повному обсязі відповідно до вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і права позивачів порушені діями відповідача.

Однак повністю із такими висновком місцевого суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічне положення викладено у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», в якому зазначено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.ст.15,16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17), Господарським процесуальним кодексом України (ст.1,12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У звязку з наведеним необхідно виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах (п.6 ч.1 ст.3 КАС України).

Субєктом владних повноважень відповідно до п.7 ч.1 ст.3 КАС України є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 ст.50 КАС України передбачено, що відповідачем в адміністративній справі є субєкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Разом з тим згідно з розясненнями, викладеними у п.13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають із житлових правовідносин, згідно з ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року розглядаються за правилами цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З огляду на положення ч.2 ст.17 КАС України спори, в яких урегульовані нормативно визначеною процедурою управлінські дії субєкта владних повноважень, повязані з реалізацією житлових прав фізичних осіб (щодо обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержання правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків тощо), є публічно-правовими і розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулись до суду з позовом за правилами цивільного судочинства, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1181 від 12 грудня 2014 року «Про поліпшення житлових умов громадян і надання їм звільненого житлового приміщення», за яким ОСОБА_3 надано однокімнатну квартиру №70, житловою площею 26.6 кв.м., по вулиці Лазурній, №5, корпус №10, на склад сімї з двох осіб, а також зобовязати Виконавчий комітет Миколаївської міської ради надати позивачам двокімнатну квартиру, розташовану не нижче другого поверху та не вище четвертого поверху будинку у Заводському районі міста Миколаєва, житловою площею не менше 30.3 кв.м. загальною площею не менше 51.2 кв.м., обладнану кухнею, площею не менше 7.8 кв.м. та балконом, площею не менше 2.4 кв.м.

Разом з тим, вирішуючи справу, суд першої інстанції не врахував вищенаведені норми матеріального і процесуального права та не звернув увагу на те, що Виконавчий комітет Миколаївської міської ради є субєктом владних повноважень і здійснював, у даному випадку, владні управлінські функції та даний спір не повязаний із захистом права власності чи права користування наданим житлом.

Отже, враховуючи вищенаведене, судову практику по розгляду вказаної категорії справ, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення, покладення обовязку чинити певні дії, не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

За такого, відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав визначених ст.205 ЦПК України.

Так, п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі згідно з п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, так як, позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 310 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2015 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення та покладення обовязку вчинити певні дії закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7