Справа № 573/2496/15-ц
Номер провадження 2/573/13/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

23 лютого 2016 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи: Білопільський РС УДМС України в Сумській області, Білопільська районна державна нотаріальна контора про визнання втратившим право проживання у житловому будинку, визнання домоволодіння майном особистої власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа: Білопільська державна нотаріальна контора про визначення частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на домоволодіння у розмірі 1/2 частини, визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність справи, для складання повного тексту рішення необхідний тривалий час, а тому суд вирішив проголосити його вступну та резолютивну частину.

Повний текст рішення буде виготовлений 25 лютого 2016 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право проживання у житловому будинку, визнання домоволодіння майном особистої власності відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на домоволодіння у розмірі 1/2 частини, визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння у порядку спадкування за законом задовольнити.

Визначити частку ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року, в розмірі 1/2 частини в праві спільної сумісної власності на домоволодіння №33 по вулиці Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння №33 по вулиці Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) гривні.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Справа № 573/2496/15-ц

Номер провадження 2/573/13/16

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

23 лютого 2016 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи: Білопільський РС УДМС України в Сумській області, Білопільська районна державна нотаріальна контора про визнання втратившим право проживання у житловому будинку, визнання домоволодіння майном особистої власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа: Білопільська державна нотаріальна контора про визначення частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на домоволодіння у розмірі 1/2 частини, визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Білопільського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання втратившим право проживання у житловому будинку. Свої вимоги мотивував тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу належить будинок №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка Білопільського району Сумської області. За вказаною вище адресою з 08 червня 2011 року зареєстрований його пасинок ОСОБА_2, син його нині покійної дружини ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року. ОСОБА_2 фактично в будинку ніколи не проживав, його особистих речей там не має. Фактично він мешкає з родиною в м. Суми. У добровільному порядку ОСОБА_2 знятися з реєстраційного обліку відмовляється, а його реєстрація у будинку порушує права ОСОБА_3, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою судді від 26 листопада 2015 року відкрито провадження за вказаним вище позовом.

30 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення частки ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року у праві спільної сумісної власності на домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка Білопільського району Сумської області в розмірі 1/2 частини, визнання права власності на 1/4 частину вказаного вище домоволодіння в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що ОСОБА_3 з 09 грудня 1989 року перебував у шлюбі з його матір'ю ОСОБА_3 Шлюб між ними не розривався. Домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка Білопільського району Сумської області було придбане 20 грудня 1991 року за спільні кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_3, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки рівні. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все її майно, в тому числі на 1/2 частину вказаного вище домоволодіння. ОСОБА_2 свочасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а тому вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину. Він та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року, та їх частки у спадковому майні є рівними, а тому, посилаючись на викладене, просив у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

30 грудня 2015 року відкрито провадження за зустрічним позовом та зустрічний позов обєднаний з первісним позовом.

21 січня 2016 року ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги і просив, крім раніше заявленої вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визнати спірне домоволодіння майном його особистої власності, мотивуючи свої вимоги тим, що договір купівлі-продажу вказаного вище будинку був укладений лише з ним та зареєстрований на праві особистої власності без зазначення дружини ОСОБА_3 в якості співвласника будинку. Вказаний будинок був придбаний за 5000 крб., які йому особисто подарувала рідна сестра ОСОБА_4 Крім того, на момент купівлі-продажу спірного домоволодіння ОСОБА_3 у ньому не була зареєстрована.

У судовому засіданні ОСОБА_3 позов про визнання втратившим право проживання у житловому будинку, визнання домоволодіння майном особистої власності підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Позов ОСОБА_2 не визнав, у його задоволенні просив відмовити.

Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду не зявився, його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні позов ОСОБА_3 не визнав повністю. Заявлений ОСОБА_2 позов підтримав.

Представник третьої особи - Білопільського РС УДМС України в Сумській області у судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області у судове засідання також не зявився, завідувач нотаріальної контори ОСОБА_6 направила суду листа про розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3, представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, а позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

1. Стосовно позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання спірного домоволодіння майном його особистої власності.

Судом встановлено, що в селі Рижівка Білопільського району Сумської області по вулиці Ювілейній розташоване домоволодіння №33, яке у цілій частці зареєстроване за ОСОБА_3 (а.с. 6-10, 27).

Вказане вище домоволодіння ОСОБА_3 придбав на підставі договору купівлі- продажу від 20 грудня 1991 року. Реєстрація права власності на вказане домоволодіння була проведена 01 листопада 2002 року (а.с. 6).

Також судом встановлено, що станом на 20 грудня 1991 року, коли ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу було придбане вказане спірне домоволодіння, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, до одруження прізвище якої було ОСОБА_2, з якою він одружився 09 грудня 1989 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 21).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не розривався.

12 травня 2015 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.20).

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_3, звертаючись з позовом до суду про визнання домоволодіння №33 в селі Рижівка Білопільського району по вул. Ювілейній майном його особистої власності, мотивував це тим, що договір купівлі-продажу вказаного вище будинку був укладений лише з ним та зареєстрований на праві особистої власності без зазначення дружини ОСОБА_3 в якості співвласника будинку. Вказаний будинок був придбаний за 5000 крб., які йому особисто подарувала рідна сестра ОСОБА_4 у рахунок відмови від спадщини.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України правовий статус майна, щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Відповідно до чинного законодавства, на час укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, спільною сумісною власністю визначалось:

- майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України);

- майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, п. 2 ст.17, ст. 18 Закону "Про власність");

Згідно зі ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на того з подружжя, хто на цьому наполягає.

Між тим ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння придбано саме за подаровані йому грошові кошти від сестри ОСОБА_4

Посилання ОСОБА_3 на письмові пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, як доказ того, що спірне домоволодіння було придбане саме за грошові кошти подаровані йому особисто для даної цілі, не є належним доказом, оскільки не підтверджується іншими доказами по справі, в тому числі письмовими.

Крім того, свідки ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні не допитувались, хоча суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи роз'яснював ОСОБА_3 про можливість викликати свідків для допиту. Але ОСОБА_3 спочатку заявив клопотання лише про допит свідка ОСОБА_4, але у судовому засіданні 23 лютого 2016 року від допиту даного свідка відмовився.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 не надав належних доказів, які б свідчили про те, що спірне майно є роздільним майном та вказане вище домоволодіння було придбано за рахунок його особистих коштів, отриманих у дар від сестри.

Разом з цим судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння ОСОБА_3 вже два роки перебував у шлюбі з ОСОБА_3, і хоча в спірному домоволодінні ОСОБА_3 зареєстрована не була до 2007 року, вони проживали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, що у судовому засіданні підтвердив сам ОСОБА_3

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_3 заявив, що спірне домоволодіння виділялось йому колгоспом як спеціалісту. Але на пропозицію суду надати ордер про вселення чи будь-який інший докумет, який підтверджував би даний факт, ОСОБА_3 суду зазначив, що у нього відсутні будь-які документи з цього приводу.

Як вбачається з інвентарної справи та матеріалів цивільної справи, інформація про спірне домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка Білопільського району як про об'єкт нерухомого майна мається лише з 20 грудня 1999 року, тобто з дня укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на зміст ст. ст. 10 ч. 3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання домоволодіння №33по вул. Ювілейій в селі Рижівка Білопільського району Сумської області майном його особистої власності з підстав, заявлених позивачем, задоволенню не підлягають.

2. Стосовно позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Як вже було встановлено судом, в селі Рижівка Білопільського району Сумської області по вул. Ювілейній розтошований житловий будинок №33, який у цілій частці зареєстрований за ОСОБА_3 (а.с. 6-10, 27).

У вказаному вище будинку з 08 червня 2011 року зареєстрований ОСОБА_2 (а.с.11-13).

ОСОБА_2 є сином від першого шлюбу нині покійної ОСОБА_3, яка у період часу з 09 грудня 1989 року і по день смерті, тобто по 12 травня 2015 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 36-38).

Як вбачається з довідки виконкому Рижівської сільської ради Білопільського району Сумської області від 09 листопада 2015 року №875, ОСОБА_2, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, за вказаною адресою не проживав і не проживає (а.с.11).

ОСОБА_3 у судовому засіданні, а також під час звернення з позовом до суду зазначив, що ОСОБА_2, син його нині покійної дружини ОСОБА_3, був з його дозволу зареєстрований з 08 червня 2011 року у вказаному вище спірному будинку. Після смерті ОСОБА_3 відносини міє ними погіршились. ОСОБА_2 у будинку ніколи не проживав, особистих речей там не має. Він ОСОБА_2 фактично мешкає з родиною в м. Суми. У добровільному порядку він знятися з реєстраційного обліку відмовляється, а його реєстрація у будинку порушує права ОСОБА_3, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

У відповідності до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Аналогічне положення містить і ст. 150 ЖК України.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Як було встановлено в судовому засіданні і про що вже було зазначено вище, спірне домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка було придбано ОСОБА_3 під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_3, матірю ОСОБА_2

Вказане вище домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

ОСОБА_3 померла 12 травня 2015 року (а.с.38).

Як вбачається з копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 20).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як було встановлено судом ОСОБА_2 власного житла не має, визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщеням будинку порушує право останнього як спадкоємця майна померлої матері ОСОБА_3, щодо володіння та користування спірною часткою будинку.

3. Стосовно позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на домоволодіння у розмірі 1/2 частки, визнання права власності на 1/4 частку домоволодіння у порядку спадкування за законом.

Як вже було встановлено судом, після смерті матері ОСОБА_3 ОСОБА_2 своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом (а.с. 39-40).

ОСОБА_2 мав намір отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку домоволодіння, що залишилось після смерті матері ОСОБА_3, але ним не було подано правовстановлюючого документу на будинок, оскільки ОСОБА_3 вважає спірне домоволодіння майном його особистої власності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка Білопільського району Сумської області майном його особистої власності, суд встановив, що спірне домоволодіння було придбане під час перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та вказаний будинок є їх спільною сумісною влісністю.

Згідно зі ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України, чинного на час придбання спірного домоволодіння, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент прийняття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

З копії спадкової справи вбачається, що окрім ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса, також звернувся ОСОБА_3, який доводився чоловіком спадкодавиці ОСОБА_3

Через відсутність правовстановлюючого документу на вищезазначений будинок ОСОБА_2 позбавлений можливості вільно розпоряджатися спадковим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити та визначити частку ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року, у праві спільної сумісної власності на домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в с. Рижівка Білопільського району Сумської області в розмірі 1/2 частини та визнати за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину вказаного вище домоволодіння в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3

Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляться на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судовий витрат.

Пунктам 10 частини першої статті 80 ЦПК України передбачено визначення ціни позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, дійсною вартістю нерухомого майна.

Згідно з ч. 2 ст. 80 ЦПК України, з п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

У п. 10 вищезазначеної постанови йдеться про те, що подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовну вимогу майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не меншу 0,4 мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

ОСОБА_3 при зверненні з позовом до суду сплачений судовий збір за розгляд позовних вимог немайнового характеру у розмірі 487, 20 грн. (станом на листопад 2015 року) та збільшено позовні вимоги ще однією позовною вимогою не майнового характеру, в зв'язку із чим доплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн. (станом на січень 2016 року).

Також із матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічним позовом, а саме двома позовними вимогами: 1) визначити частку ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року, в праві спільної сумісної власності на домоволодіння №33 по вул. Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області; 2) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння № 33 по вул. Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року.

При цьому для визначення розміру судового збору ОСОБА_2 суду не було надано звіт про оцінку спірного майна, і водночас судовий збір за кожну позовну вимогу сплачено в мінімальному розмірі 487,20 грн. (станом на грудень 2015 року), що підтверджується квитанцією від 30 грудня 2015 року (а.с. 32).

Під час подальшого розгляду справи, ні позивачем ОСОБА_3, ні відповідачем ОСОБА_2 до суду так і не було надано звіт про грошову оцінку домоволодіння № 33 по вул. Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області, бо ОСОБА_3 відмовився робити оцінку домоволодіння, посилаючись на відсутність коштів для цього, а ОСОБА_2 був позбавлений можливості цього зробити, бо не є власником майна. Це позбавило суд можливості визначитися із дійсною вартістю вищезазначеного нерухомого майна. Тому суд вважає, що судовий збір ОСОБА_2 сплачений у повному обсязі.

Таким чином у зв'язку із відмовою у задоволенні первісного позову в повному обсязі та із задоволенням зустрічного позову в повному обсязі у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України із ОСОБА_3 підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 974, 40 грн. на користь ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 316, 328, 1216-1218, 1258, 1261, 1267, п. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України, ст.ст.4, 10, 11, 57-66, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право проживання у житловому будинку, визнання домоволодіння майном особистої власності відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на домоволодіння у розмірі 1/2 частини, визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння у порядку спадкування за законом задовольнити.

Визначити частку ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року, в розмірі 1/2 частини в праві спільної сумісної власності на домоволодіння №33 по вулиці Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння №33 по вулиці Ювілейній в селі Рижівка Білопільського району Сумської області в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 12 травня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) гривні.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя