Справа № 640/6130/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Губської Я.В.

при секретарі Балан Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Київської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про визнання права власності на майно та звільнення з-під арешту

ВСТАНОВИВ:

16.04.2014 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись з позовом до Київського районного суду м. Харкова до відповідачів ОСОБА_5, ГУ МВС України в Харківській області, ДПІ у Київському районі м. Харкова та просять: - визнати вилучені в ході обшуку 11.10.2011 року в квартирі АДРЕСА_1 валютні цінності в кількості 132050 доларів США та грошові кошти в сумі 108200 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; - визнати вилучені в ході обшуку 11.10.2011 року в квартирі АДРЕСА_2 валютні цінності в кількості 55550 доларів США та грошові кошти в сумі 12000 грн. спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4; - звільнити з-під арешту та зобов*язати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області повернути ОСОБА_6 та ОСОБА_2 валютні цінності в кількості 132050 доларів США та грошові кошти в сумі 108200 грн.; - звільнити з-під арешту та зобов*язати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 валютні цінності в кількості 55550 доларів США та грошові кошти в сумі 12000 грн.; - стягнути з відповідачів на користь позивачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на ті обставини, що 11 жовтня 2011 року співробітниками слідчого управління ГУ МВС України у Харківській області були проведені обшуки в квартирах за місцями постійного проживання позивачів. Під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 були вилучені належні їм на праві спільної сумісної власності кошти в іноземній валюті в кількості 132 050 доларів США та гроші в національній валюті в сумі 108 200 грн. Під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_4, де вони постійно проживають разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_7, були вилучені належні їм на праві спільної сумісної власності кошти в іноземній валюті в кількості 55 550 доларів США та гроші в національній валюті в сумі 12 000 грн.

12 грудня 2013 року під час розгляду Дзержинським районним судом м. Харкова кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_5, ОСОБА_8 у скоєнні злочинів, передбачених ст. 190 ч. 4, ст. 355 ч. 2 КК України, позивачам стало відомо, що на вилучені під час обшуку кошти слідчий СУ ГУ МВС України в Харківській області Прядко О. О. наклав арешт в порядку ст. ст. 125, 126 КПК України (1960 р.) для забезпечення можливої конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_5

Вважають, що у зв'язку із вилученням та подальшим накладенням слідчим арешту на належні їм кошти, вони позбавлені можливості здійснювати своє суб'єктивне право на розпорядження та користування цим своїм майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15,16, 325,328 ЦК України просять визнати вилучені грошові кошти їх майном та звільнити це майно з-під арешту і повернути їм.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що під час розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_5 позивачам на протязі багатьох років так і не вдалося ініціювати проведення судової перевірки питання законності вилучення та отримання правоохоронними органами їхніх грошових коштів і поновити своє порушене право можливо тільки під час вирішення даної цивільної справи.

Крім того, вказує, що сама по собі вказівка в вироку суду про конфіскацію майна, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє їх можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред*явлення позову в порядку цивільного судочинства і суд при розгляді цивільної справи зобов*язаний дослідити і надати оцінку всім наданим позивачами письмовим доказам та встановити на їх підставі дійсні правовідносини сторін, а не посилатися на висновки, викладені в вироку відносно ОСОБА_5

Відповідач по справі - ОСОБА_5 в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, 03.08.2016 року до Київського районного суду м. Харкова подав письмову заяву, в якій просить розглядати цивільну справу у його відсутності та зазначив про визнання позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в повному обсязі. В цій же заяві вказує, що вилучені за місцем проживання батьків та родичів грошові кошти йому не належать і він не має до них жодного відношення. (а.с. 139 т.2).

Під час розгляду даної цивільної справи відповідач - ГУ МВС України в Харківській області, (найменування змінено станом на час розгляду справи на Головне управління Національної поліції в Харківській області) в особі свого представника в судовому засіданні 18.06.2014 року проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що в провадженні слідчого відділу розслідування загальнокримінальних злочинів СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції ОСОБА_9 знаходилась кримінальна справа №20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.4 ст.190, ч.2 ст. 355 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст. 190, ч.2 ст. 355 КК України.

Також, вказував, що в ході досудового слідства по справі проводились слідчі дії, направлені на перевірку причетності членів родини ОСОБА_5, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 до скоєння інших злочинів, пов*язаних з заволодінням шляхом шахрайства квартирами та майном громадян. 11.10.2011 року на підставі постанов Київського районного суду м. Харкова слідчими СУ ГУМВС України в Харківській області проведено обшуки за місцем мешкання позивачів та вилучено значну кількість документів та грошові кошти, походження яких перевірялось. Вилучені в ході обшуків грошові кошти здані до УФБО ГУМВС України в Харківській області, копії квитанцій про здачу грошових коштів вручені ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Пояснював в судовому засіданні, що згідно листа СУ ГУ МВС України в Харківській області надана інформація, що під час проведення слідчих дій та розшукових заходів було встановлено, що грошові кошти, вилучені у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належали на праві власності їх синові ОСОБА_5 обвинуваченому по кримінальній справі і на дані грошові кошти був накладений арешт для забезпечення цивільного позову або конфіскації. На даний час, кримінальна справа №20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.4 ст.190, ч.2 ст. 355 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст. 190, ч.2 ст. 355 КК України розглядається Дзержинським районним судом м. Харкова і надати які-небудь докази з приводу накладення арешту на майно ОСОБА_5 або докази належності цього майна підсудному ОСОБА_5 не надається можливим. Також, заявив в судовому засіданні клопотання про зупинення провадження по справі до розгляду по суті кримінальної справи відносно ОСОБА_5 (а.с. 65-69 т.1).

Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 08.07.2014 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ГУ МВС України в Харківській області, ДПІ у Київському районі м. Харкова про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту зупинено до набрання законної сили вироком суду у кримінальній справі № 20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5, яка перебувала на розгляді в Дзержинському районному суді м. Харкова. (а.с. 70 т.1).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.05.2016 року провадження по даній цивільній справі відновлено у зв*язку з ухваленням по кримінальній справі відносно ОСОБА_5 обвинувального вироку. (а.с. 179 т.1).

Після відновлення провадження по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Харківській області жодного разу в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, ніяких додаткових заперечень або доказів в обґрунтування своєї правової позиції до суду не надав, згідно поданої до суду заяви (а.с. 204 т.1) просив розглядати справу у їх відсутності, у зв*язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача на підставі доказів, які містяться в матеріалах цивільної справи.

Представник відповідача - ДПІ у Київському районі м. Харкова (найменування станом на час розгляду справи змінено на Київська ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області) в судове засідання по розгляду даної цивільної справи жодного разу не з*явився, будучи при цьому повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином судовими повістками, ніяких заперечень до суду не надав, у зв*язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Київської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом під час розгляду даної цивільної справи встановлено, що в провадженні слідчого відділу розслідування загальнокримінальних злочинів СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції ОСОБА_9 знаходилась кримінальна справа №20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.4 ст.190, ч.2 ст. 355 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст. 190, ч.2 ст. 355 КК України. Доказів на підтвердження того, що були чи є кримінальні справі порушені відносно позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 суду не надано.

Під час проведення досудового слідства по кримінальній справі №20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_8 слідчими СУ ГУМВС України в Харківській області було проведено обшуки 11.10.2011 року за місцем мешкання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 та за місцем мешкання позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_4. Підставою для проведення обшуків в постановах про надання дозволу на обшук зазначено про причетність позивачів до незаконної діяльності за ч.3 ст. 190 КК України спільно з підозрюваним ОСОБА_5 по кримінальній справі №20100121.

Під час обшуків, крім іншого були вилучені іноземна валюта в кількості 132050 доларів США та гроші в національній валюті в сумі 108200 грн., іноземна валюта в кількості 55550 доларів США та гроші в національній валюті в сумі 12000 грн. Дані обставини підтверджуються протоколами обшуку від 11.10.2011 року (а.с. 16-21 т.1). Під час розгляду даної цивільної справи не надано доказів на підтвердження причетності позивачів до кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченим під час розгляду кримінальної справи №№20100121.

Звертаючись з позовом до суду позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять визнати вилучені в ході обшуків грошові кошти їх спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, звільнити це майно з-під арешту та повернути їм.

Конституцію України в статті 55 передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В статті 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В пункті третьому Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» також вказано, що позови про зняття арешту з майна можуть бути пред*явлені, зокрема, коли накладено арешт на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Під час розгляду справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є подружжям та постійно проживають і зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4-9 т.1), де і був проведений обшук 11.10.2011 року в рамках кримінальної справи №20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.4 ст.190, ч.2 ст. 355 КК України та ОСОБА_8 за ч.3 ст. 190, ч.2 ст. 355 КК України.

Згідно представлених документів позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також є подружжям та постійно проживають і зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10-15 т.1), де за цією адресою також був проведений обшук та вилучено грошові кошти.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.(ст. 61 СК України).

В листі СУ ГУМВС України в Харківській області від 03.07.2014 року (а.с. 65-66 т.1) зазначено, що під час проведення слідчих дій та розшукових заходів слідчі вважали, що грошові кошти, вилучені у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належали на праві власності їх синові ОСОБА_5 обвинуваченому по кримінальній справі і на дані грошові кошти був накладений арешт для забезпечення цивільного позову або конфіскації. Однак, жодних обґрунтованих доказів на підтвердження цього слідчими не наведено, а тому суд вважає, що ці висновки зроблені на припущеннях. В цьому листі також повідомлялось, що кримінальна справа №20100121 за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розглядається Дзержинським районним судом м. Харкова і надати які-небудь докази з приводу накладення арешту на майно ОСОБА_5 не надається можливим. При цьому, суд звертає увагу на те, що протягом усього часу розгляду цивільної справи до суду з боку відповідачів не надано будь-яких доказів на підтвердження вищезазначеного щодо належності спірного майна підсудному ОСОБА_5

Відповідно до вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_8, дослідженого судом (а.с.107-151 т.1) ОСОБА_5 засуджений за ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 355 КК України та остаточно призначено йому покарання у вигляді 13 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

В цьому ж вироку суду в мотивувальній частині вказано, що під час досудового розслідування було накладено арешт на грошові кошти, як на майно підсудного ОСОБА_5, вилучених під час обшуку 11.10.2011 року за місцем мешкання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 І суд, розглядаючи кримінальну справу в вироку суду зазначив, що приймаючи до уваги встановлені обставини скоєння злочинів ОСОБА_5, наявністю безпосередньо у останнього грошових коштів від проведення грошових операцій з об*єктами нерухомості, у тому числі, які знаходились у членів його сім*ї, зроблений висновок про те, що вилучені грошові кошти належать саме підсудному ОСОБА_5, а тому підлягають конфіскації у дохід держави. Належність ОСОБА_5 вищевказаних грошових коштів підтверджується дослідженими судом даними, отриманими в ході зняття інформації з каналів зв*язку з номерів мобільних телефонів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 149 т.1).

Відповідно до вимог ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Як зазначено в висновках, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з*ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (ст.ст.58-59 ЦПК України). Також за необхідності судам слід використовувати матеріали кримінального провадження про належність описаного майна і джерела коштів на його придбання. Виходячи із змісту ч.4 ст. 61 ЦПК України, сама по собі вказівка у вироку суду про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію незалежно під підстав її застосування не позбавляє заінтересованих осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред*явлення позову в порядку цивільного судочинства.

Під час розгляду даної цивільної справи судом направлявся запит за клопотанням представника позивача до Дзержинського районного суду м. Харкова з метою з*ясування наявності даних в матеріалах кримінальної справи відносно ОСОБА_5 щодо належності описаного майна і джерела коштів на його придбання.

Згідно відповіді судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.07.2016 року (а.с. 124 т.2) у кримінальній справі мається лише довідка про рух кримінальної справи, речових доказів і судових витрат, в якій міститься інформація про накладення арешту на грошові кошти в сумі 120200 грн., 187600 доларів США та постанова слідчого СУ ГУ МВС України в Харківській області про здачу грошових коштів до УФОБУ ГУ МВС України в Харківській області від 12.10.2011 року, які були виявлені та вилучені при проведені обшуку 11.10.2011 року за адресою: АДРЕСА_5 за місцем проживання ОСОБА_1 у сумі 132050 доларів США та 118200 грн. за адресою: АДРЕСА_6 за місцем проживання ОСОБА_3 та квитанції їх здачі.

Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що матеріали кримінальної справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження того, що грошові кошти, вилучені не за місцем мешкання та перебування підсудного ОСОБА_5 є грошовими коштами, отриманими від злочинної діяльності, за наслідками якої він засуджений згідно вироку Дзержинського районного суду м. Харкова. Не викладені і такі висновки в вироку суду відносно ОСОБА_5

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях констатує, що вилучення власності без виплати відповідної компенсацій зазвичай становить порушення статті 1 Протоколу Конвенції, а повна відсутність компенсації може вважатись виправданою у розумінні статті 1 Протоколу 1 лише у виняткових випадках (див. рішення у справі "Case of the former king of Greece and others v.Greece" від 23.11.2000, заява № 25701/94, § 89).

Європейський Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія ОСОБА_10О.» та інші проти Бельгії»).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи зберігає оскаржуваний захід необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У зв'язку із цим суд уже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за виняткових обставин. (рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Під час розгляду даної цивільної справи та згідно даних, наданих з Дзержинського районного суду м. Харкова, який розглянув кримінальну справу, в рамках якої було проведено обшук за місцем проживання позивачів та вилучено грошові кошти, суд вважає, що належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що грошові кошти, вилучені 11.10.2011 року у позивачів за місцем проживання є речовими доказами по кримінальній справі в розумінні вимог ст. 100 КПК України суду не надано.

При цьому, суд звертає увагу на те, що дані грошові кошти були вилучені за місцем проживання позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які не є обвинуваченими та засудженими по кримінальній справі, в ході досудового слідства якої був проведений обшук та вилучені речові докази у вигляді грошових коштів.

Крім того, суду під час розгляду даної цивільної справи надані докази на підтвердження того, що позивачі мали можливість зберігати грошові кошти у відповідній кількості у себе вдома за місцем постійного проживання та розпоряджатись ними на власний розсуд (а.с. 24-56,126-138,144 т.2, а.с. 212-239 т.1). Вказаний висновок повністю підтверджується наданими позивачами належними та допустимими письмовими доказами в обґрунтування своїх доводів.

Судом враховано і ті обставини, що позивачами під час проведення досудового розслідування кримінальної справи, під час якої були вилучені грошові кошти та під час судового слідства неодноразово подавались численні скарги та заяви щодо повернення вилучених грошових коштів, однак ніякого вирішення даного питання не було.

Так, і за зверненням позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Європейського Суду з прав людини щодо порушення права власності на вилучені під час обшуку грошові кошти, 09.03.2013 року їм було повідомлено, що внутрішні засобу правого захисту не було вичерпано, як цього вимагає ст. 35 параграфу 1 Конвенції, оскільки провадження у питаннях, на які Вони скаржаться, ще не завершене на державному рівні. (а.с. 85-94 т.2).

Також, згідно висновків, які викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зроблених від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Зі змісту наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що спірні грошові кошти були вилучені правоохоронними органами саме із належного позивачам житла, де вони постійно та безперервно проживають на законних підставах. Таким чином, до їх вилучення правоохоронними органами грошові кошти знаходились у фактичному володінні позивачів і зберігались у їхньому житлі.

За таких обставин справи, з урахуванням вказаної вище ст. 328 ЦК України, вбачається, що слід застосувати одночасно як презумпцію правомірності набуття права власності, так і беззаперечно презюмоване фактичне володіння майном, які можуть бути спростовані виключно лише в судовому порядку.

Під час усього розгляду даної цивільної справи відповідачі не надали суду жодного доказу про те, що вилучені у позивачів кошти їм нібито не належать. За таких обставин, вказані презумпції залишаються неспростованими, і повинні бути застосовані судом при розгляді цивільної справи.

Аналогічна правова позиція викладена і в рішеннях Європейського Суду з прав людини «Денисова и Моисеева против России» від 01.04.2010 року та «Case of Rummi v.Estonia» від 15.04.2015 року, які встановили порушення статті 1 протоколу № 1 Конвенції, яка гарантує право власності на майно та обґрунтованість підстав для його володіння, поки не доведено інше.

Таким чином, під час розгляду даної цивільної справи суд приходить до висновку, що позивачі надали до суду докази на підтвердження правомірності набуття права власності на спірні грошові кошти, а відповідачами не спростовані дані обставини в судовому порядку відповідно до вимог ЦПК України.

На підставі викладеного, суд вважає, що порушене право позивачів повинно бути поновлено шляхом визнання за ними права сумісної власності подружжя, зняття арешту з описаного майна та повернення їх власникові, враховуючи, що всі інші передбачені чинним законодавством заходи стосовно повернення майна позивачами були вичерпані, а це єдиний адекватний спосіб захисту їх порушеного права.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивачів підлягають відшкодування понесені судові витрати по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд , -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати вилучені в ході ошуку 11 жовтня 2011 року в квартирі АДРЕСА_7 валютні цінності в кількості 132050 доларів США та грошові кошти в сумі 108200 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Звільнити з-під арешту та зобов*язати Головне управління Національної поліції в Харківській області повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 валютні цінності в кількості 132050 доларів США та грошові кошти в сумі 108200 грн.

Визнати вилучені в ході ошуку 11 жовтня 2011 року в квартирі АДРЕСА_8 валютні цінності в кількості 55550 доларів США та грошові кошти в сумі 12000 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Звільнити з-під арешту та зобов*язати Головне управління Національної поліції в Харківській області повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 валютні цінності в кількості 55550 доларів США та грошові кошти в сумі 12000 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 3654 грн. з державного бюджету в межах асигнувань на фінансування державних органів - Головного управління Національної поліції в Харківській області, Київської ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області в рівних частинах.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :