Провадження № 2/235/220/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Задерей А.В.

за участю позивача ОСОБА_1»яненко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Красноармійська цивільну справу за позовом Лук»яненко ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що є власником житла, а саме квартирою № 30 в будинку № 43 на мкр-ні «Лазурний» в м. Красноармійськ Донецької області на підставі договору купівлі-продажу . В квартирі значаться зареєстрованими відповідачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, проте не проживають на вказаній житловій площі з вересня 2002 року. Оскільки відповідачі по справі не проживають з часу продажу квартири , просить визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житлом.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з»явились, про день і час слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.

Представник КП «КЦЕЗ» в судове засідання не з»явився, просили справу слухати без участі представника ( а.с. 24).

Суд на підставі ст.. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення, оскільки належним чином повідомлені про день і час слухання справи відповідачі не повідомили про причини своєї неявки , а позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивачки по справі Лук»яненко О.М., яка проживає в квартирі № 30 будинку № 43 на мкр-ні Лазурний м. Красноармійська. До 2002 року у вказаній квартирі проживали відповідачі по справі, які з моменту продажу житла виїхали та на теперішній час в ній не проживають.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідка, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено,що позивачка є власницею квартири № 30 будинку № 43 мкр-на Лазурний в м. Красноармійська Донецької області ( а. с. 6-7).

Як вбачається з матеріалів справи у вказаній квартирі значаться зареєстровані позивачка по справі, її син ОСОБА_1»яненко О.Є. та відповідачі по справі ОСОБА_3 з 12.05.1987 року та ОСОБА_4 з 12.07.2000 року ( а. с. 8).

Згідно акту про не проживання від 01.12.2015 року, складеним ТОВ «Будінвест-Сервіс» відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають в квартирі з вересня 2002 року по теперішній час. ( а. с. 8).

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч.1 п.1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 ЖК України.

Відповідно до ст.. 71,72 ЖК України наймач або члени його сім"ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема якщо вони не проживають в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, з метою захисту свого права власності, зокрема усунення перешкод у користуванні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням ,оскільки останні не проживають в спірному житлі з вересня 2002 року, що, як вважає суд, відповідає нормам чинного законодавства, зокрема ст.. 346 ЦК України.

Посилання позивачки на норми ст.ст. 71 , 72 ЖК України в цьому випадку, є зайвим, проте не суперечить їх змісту, оскільки відповідачі дійсно не проживають у займаному житлі понад шість місяців.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема факт припинення за відповідачем права власності на квартиру № 30 будинку № 43 мкр-на Лазурний м. Красноармійська Донецької області та їх відсутність у зазначеному житлі з моменту укладення правочину щодо купівлі-продажу квартири, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили

право користування жилим приміщенням.

У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71,72, 163 ЖК України, ст. ст. 383, 391 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", ст.. ст. 6,10,11,213,214,215,216,218 , 224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Лук»яненко ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити .

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири № 30 будинку № 43 мкр-на Лазурний в м. Красноармійську Донецької області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: