Справа №490/7218/14-ц 12.09.2016 12.09.2016 12.09.2016
Справа № 490/7218/14-ц Головуючий у 1 інстанції Гуденко О.А.
Провадження №22-ц/784/2036/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

його представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ВДМ-Холдінг» ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

представника Фонду державного майна України ОСОБА_7,

представника КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» - ОСОБА_8,

представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_9, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ВДМ-Холдінг» рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради та ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ВДМ-Холдінг», про визнання недійсними рішень Миколаївської міської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

05 червня 2014 року ОСОБА_2 предявив зазначений позов до виконавчого комітету Миколаївської міської ради (надалі ВК ММР) та ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ВДМ-Холдінг» (далі ТОВ «ВДМ-Холдінг»), який обґрунтовував наступним.

Користувачем земельної ділянки за адресою по вул. Очаківській 1а у м. Миколаєві та власником нерухомого майна, що знаходилося на ній було Державне підприємство «Миколаївська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона № 4».

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області (далі відділення Фонду) № 745/5 від 25.11.1999 року було затверджено план приватизації названої юридичної особи, згідно якого її структурний підрозділ № 1 було виділено зі створенням двох окремих господарюючих субєктів.

У подальшому, названий структурний підрозділ було перетворено у ВАТ «Миколаївська МСПК-4», у звязку з чим до нього на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с. - 28), перейшло майно товариства, яке ліквідовувалося, а саме :

-будівля літ. А, площею 144,5 м-2;

-будівля літ. Б, площею 327, 8 м-2;

-будівля літ. В, площею 30,1 м-2;

-службові будівлі та споруди

Відповідно до постанови Господарського суду Миколаївської області від 13 січня 2004 року ВАТ «Миколаївська МСПК-4» було визнано банкрутом.

В процесі ліквідаційної процедури, на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2005 року, укладеного ним з підприємством - банкрутом він став власником нерухомого майна, що знаходилося по вул. Очаківська, 1-А в м. Миколаєві і складалося з: матеріально-технічного складу, літ. А (загальною площею 144,5 кв.м.), цеху РБУ літ. Б,Б1 (загальною площею 327,8 кв.м.), бетонного вузлу (загальною площею 30,1 кв.м.) літ. В, складу відкритого збереження (навіс) літ. Г, споруди літ. І та літ. ІІ.

Майно було ним отримано і зареєстровано в установленому законом порядку.

Проте, користуватися ним та здійснювати підприємницьку діяльність він не може, оскільки ТОВ «ВДМ Холдинг», яке володіє та користується іншою частиною земельної ділянки по вул. Очаківській 1а у м. Миколаєві, створює перешкоди в цьому.

Зареєструвавши на підставі пункту 1.43 Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1291 право власності на нежилі приміщення, у тому числі й належні йому, та виділившись за п. 25 рішення №1271 ВК ММР від 21 листопада 2012 року в окрему адресу - вул. Очаківська, 1-А/3, назване товариство встановило пропускний режим і перешкоджає проходу його працівників та проїзду робочого транспорту на належну йому територію.

Посилаючись на те, що зазначені рішення та дії державних органів, як на думку позивача, є незаконними, оскільки таким чином неправомірно об'єднано його приватну власність у спільну часткову власність; без його відома та згоди виконано розрахунок часток, який не відповідає дійсності, а виділення в натурі частки майна та визначення меж земельної ділянки відбувалось без погодження з ним, як співвласником майна, що, як наслідок, призвело до того, що у власності ТОВ «ВДМ-Холдинг» опинились обєкти нерухомості, право на які, згідно договору купівлі-продажу від 29 липня 2005 року належать позивачу, просив:

-визнати недійсним пункт 25 рішення №1271 ВК ММР від 21 листопада 2012 року;

-визнати недійсним пункт 1.43 рішення №1291 ВК ММР від 21 листопада 2012 року;

-скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно по вул. Очаківська, 1-А/3 м. Миколаєва від 12 грудня 2012 року САБ № 837873 видане ТОВ «ВДМ-Холдинг»;

-скасувати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 38567333 від 14 грудня 2012 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно розташоване за адресою вул. Очаківська, 1-А/3 м. Миколаєва за ТОВ «ВДМ-Холдинг»;

-скасувати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 33330076 від 29 лютого 2012 року про державну реєстрацію права власності на частку 936/1000 в нерухомому майні, що розташоване за адресою вул. Очаківська, 1 в м. Миколаєві, за ТОВ «ВДМ-Холдинг»;

-визнати за ним право власності на нерухоме майно придбане ним згідно договору купівлі продажу від 29 липня 2005 року.

Представник виконкому Миколаївської міської ради проти позову заперечувала, вважає, що оскаржувані рішення прийняті у відповідності до вимог законодавства на виконання ухвали господарського суду Миколаївської області та згідно проведеної поточної технічної інвентаризації комплексу нежитлових будівель та споруд по вул. Очаківській, 1 А в м. Миколаєві.

Представники відповідача ТОВ «ВДМ-Холдинг» заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що рішеннями, як судів загальної юрисдикції, так і господарської юрисдикції - неодноразово встановлювався факт того, що позивачу не передавалися споруди І і ІІ саме загальною площею 2571 кв.м., а ОСОБА_2 у такий спосіб фактично намагається скасувати ухвалу господарського суду Миколаївської області від 15 лютого 2012 року, яка набула законної сили.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 25 рішення №1271 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 листопада 2012 року.

Визнано недійсним пункт 1.43 рішення № 1291 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 листопада 2012 року.

Скасовано Свідоцтво серії САБ № 837873 про право власності на нерухоме майно, видане 12 грудня 2012 року ТОВ «ВДМ-Холдинг» на нежитловий об'єкт по вул. Очаківська, 1а/3 в м. Миколаєві.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

ТОВ «ВДМ-Холдинг» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його в частині визнання недійсним пункту 25 рішення № НОМЕР_1 ММР від 21 листопада 2012 року скасувати, та ухвалити в цій частині нове, про відмову позовних вимог.

В іншій частині рішення просило залишити без змін.

Скаргу обґрунтовувало тим, що рішення в оскаржуваній частині прийнято без достатніх на те правових підстав.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Центрального районного суду в оскаржуваній частині скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у вимозі про визнання недійсним та скасування пункту 25 рішення №1271 ВК ММР від 21 листопада 2012 року.

Так, задовольняючи вимогу ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування пункту № 25 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1271 від 21 листопада 2013 року суд 1 інстанції виходив з того, що для цього є законні підстави.

Проте погодитися з таким неможна.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду 1 інстанції в оскарженій частині не у повній мірі відповідає виписаному, а тому не є законним та обґрунтованим.

Так, відповідно до ст.ст. 25, 26, п. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», Закону України «Про власність», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та, Порядку ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.03 № 7/5, в редакції, чинній на той час, було прийнято рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 4/11 від 2011-03-10 «Про затвердження Порядку надання та зміни адрес обєктам нерухомості в місті Миколаєві (надалі Порядок).

Згідно до п. 1.3. Порядок надання та зміна адрес обєктам нерухомості здійснюється шляхом прийняття рішень виконкому міської ради по проектам, підготовленим департаментом житлово-комунального господарства за дорученнями міського голови чи його заступників.

За п. 1.5.,1.6. Порядку, надання поштових адрес чи їх зміна допускається обєктам нерухомості (житлові будинки (садиби), адміністративні, громадські, господарські, промислові і побутові будівлі і споруди та їх частини, вбудовані приміщення), розташованим на земельних ділянках, які знаходяться у власності або постійному користуванні, та переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Не надаються самостійні адреси наступним обєктам нерухомого майна:

- спорудам, які встановлені тимчасово без улаштування фундаменту;

- садовим будинкам, садовим товариствам;

- окремо розташованим гаражам, гаражним підприємствам, автозаправним станціям при відсутності документів про надання земельної ділянки у власність, оренду під капітальне будівництво або постійне користування;

- приміщенням службового, допоміжного та технічного призначення, розташованим у будівлях та житлових будинках, інженерним мережам та іншим обєктам і спорудам, які власниками передаються в оренду незалежно від її терміну, крім договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню;

- спорудам за межами червоних ліній вулиць;

- обєктам, які відносяться до категорії самозабудови, без наявності оформлених документів відповідно до законодавства та Порядку.

Відповідно до п. 2.1., заява з документами фізичними особами подається до загального відділу департаменту житлово-комунального господарства, субєктами підприємницької діяльності до Миколаївського міського єдиного дозвільного центру, і розглядається заступником міського голови директором департаменту ЖКГ та направляється до подальшого розгляду та підготовки проекту рішення виконкому міської ради.

До заяви додаються такі документи:

- копія правовстановлювального документа, який підтверджує право користування землею заявником;

- копія свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності, а для фізичної особи копія паспорта;

- копія правовстановлювального документа, який підтверджує право власності заявника на обєкт нерухомого майна;- копія плану території двору з нанесенням обєктів, ксерокопія технічного паспорта обєкта нерухомості;

- сертифікат відповідності, виданий ДАБК у Миколаївській області;

- рішення виконкому міської ради щодо затвердження акта про прийняття обєкта в експлуатацію;

- довідка управління містобудування та архітектури щодо внесення пропозиції до адреси;

- довідка комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» щодо відсутності зареєстрованого у місті Миколаєві обєкта нерухомості за адресою, яка вказана в довідці управління містобудування та архітектури;

- довідка з архіву щодо відсутності рішення щодо зміни адреси (за необхідності).

У разі невідповідності даних, наданих заявником, дійсним обставинам, або відсутності документів, що є обовязковими виконком відмовляє у наданні та зміні адрес обєктам нерухомості.

З матеріалів, що є у справі, та пояснень представника Фонду державного майна України, представника КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» та представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради вбачається, що при наданні окремого адресу ТОВ «ВДМ-Холдинг» оформило на себе право власності на належні йому обєкти нерухомого майна за названою вище адресою, дотрималося процедури її отримання і мало усі необхідні для того документи, що давало виконавчому комітету Миколаївської міської ради право на ухвалення оскарженого пункту рішення, що той вірно і вчинив.

Позивач, а за ним і суд, так і не назвали, які ж, доведені належними та допустимими доказами обставини, могли тягнути за собою тоді і тягнуть зараз скасування цього пункту рішення.

Більше того, ні сторона позивача, ні суд, так і не навели - чим і у який спосіб порушено права ОСОБА_2

За такого, законних підстав для скасування оскарженого пункту рішення у суду не було.

Оскільки суд був іншої думки, то допущену помилку слід виправити рішення апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення не переглядалося, оскільки сторонами не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст. 307 - 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ВДМ-Холдінг» задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2016 року в частині визнання недійсним пункту № 25 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1271 від 21 листопада 2012 року скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні названої вимоги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_10