Справа № 363/4013/14-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О.І.
Провадження № 22-ц/780/35/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 23.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра», ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 22/П/50/2007-840, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 17 081,00 доларів США зі сплатою відсотків в сумі 14,40 % на рік, строком до 15 грудня 2016 року. 31 травня 2012 року між сторонами було укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору за яким ОСОБА_2 надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти з метою погашення прострочених відсотків за кредитним договором на загальну суму 12 740,45 грн. із розрахунку 15 % на рік строком по 31 травня 2013 року. Відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року, ОСОБА_3 зобовязалась як солідарний боржник, безвідривно та безспірно відповідати перед позивачем за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачі не надавали своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 32 428 доларів США 97 центів та 81 314,22 грн.

Просив стягнути заборгованість в розмірі 16 122 доларів США 49 центів та 120 326,71 грн. за договором «Автопакет» від 16 травня 2007року та судові витрати за сплату судового збору у розмірі 3 110,09 грн.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що укладений між сторонами кредитний договір № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року суперечить чинному законодавству. Перед укладенням кредитного договору позивачем не надано інформації для здійснення свідомого вибору. Положення кредитного договору суперечать вимогам ст. 27 та 228 ЦПК України та обмежують можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права та обовязки.

Просив визнати невідповідним законодавству і недійсним кредитний договір «Автопакет» № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року з наступними змінами, доповненнями та додатками, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 червня 2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «Надра» та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просив рішення суду в частині відмови в задоволені первісного позову скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду в частині відмови в задоволені зустрічного позову скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

В обґрунтування вимог зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 213 ЦПК України не встановив наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти банком як засобу платежу. Зазначає, що в порушення вимог п. 2 ст.11 ЗУ України «Про захист прав споживачів» при укладені договору він не був належним чином ознайомлений в письмовій формі з усіма умовами кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав:

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені первісного позову ПАТ «Надра» суд першої інстанції виходив із того, що в порушення вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України позивачем не доведено вимог про стягнення з відповідачів боргу за договором кредиту, поданий розрахунок заборгованості містить низку помилок, та подальшого невірного розрахунку суми заборгованості.

Колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 22/П/50/2007-840, за умовами якого позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 17 081,00 доларів США зі сплатою відсотків в сумі 14,40 % на рік, строком до 15 15 травня 2014 року.

Відповідно до п.п. 1.1. та 1.1.2. Договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, у сумі 17081,00 доларів США на придбання автотранспортного засобу; витрати, повязані з державною реєстрацією автотранспортного засобу в МРЕВ при УДАІ МВС України (якщо позичальник сплачує за автотранспортний засіб в тому числі і власні кошти та розмір внеску становить не менше, ніж 10% від ціни автотранспортного засобу) та комісії банку.

Відповідно до п.1.1.3.1. Договору, відсотки за користування кредитом розраховується банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,4 % відсотків річних. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Відповідно до п. 5.1. Договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.2. Договору, у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10 цього договору, позичальник зобовязаний оплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.п.1.1. цього договору, за кожен випадок.

31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року, відповідно до якого сторони домовились внести зміни в існуючі кредитні зобовязання та викладено договір в такій редакції.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 17081,00 зі сплатою 14,4 % річних строком до 15 грудня 2016 року.

Відповідно до п. 1.3 зазначеного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 12740,45 грн. у подальшому кредит № 2 (№22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року-рефінансовані відсотки). Встановлено позичальнику фіксовану процентну ставку по кредиту №2 у розмірі 15 % річних починаючи з 31 травня 2015 року, встановлено по кредиту № 2 змінювану процентну ставку з щорічним переглядом.

Кредит № 2 надавався позичальнику для погашення прострочених відсотків за кредитним договором №22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року.

Кінцевий термін повернення кредиту № 2 31 травня 2013 року.

Відповідно до п.1.4. Договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, укладається: п. 1.4.1. з ОСОБА_2 Договір застави транспортного засобу, заставою вартістю 86 260,00 грн., який також забезпечує виконання зобовязань позичальника за цим договором ОСОБА_2 надає банку в заставу автомобіль маркa Chevrolet, модель Lacetti NF 35, рік випуску 2007, синього кольору, заводський номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований Вишгородським МРЕВ ДАІ в Київській області, 15 травня 2007 року, який належить ОСОБА_2 і на підставі свідоцтва про реєстрацію АІС160387, виданого тим же Вишгородським МРЕВ ДАІ в Київській області, 15 травня 2007 року.

Відповідно до п. 3.2.1., 3.2.2. Договору, згідно з цим договором поручитель (ОСОБА_3Є.) безвідзивно та безспірно зобовязується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань, що витікають з цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому є обємі, що і позичальник. Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Банка вимагати виконання зобовязань, вказаних у цьому договорі, повністю (чи у будь-якій його частині), як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

Відповідно до п. 5.1. Договору, у випадку невиконання позичальником зобовязань щодо строків та повноти сплати Кредиту та процентів відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. Сплата неустойки (пені) здійснюється позичальником шляхом зарахування коштів на відповідні рахунки Кредитора в розмірі, нарахованому Кредитором відповідно до п. 5.1. цього договору, одночасно з погашенням відповідних сум заборгованості.

П. 5.2. передбачено, що у випадку порушення позичальником вимог п.п. 4.3.2.-4.3.5, 4.3.8.- 4.3.17 договору позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5 (пять) процентів від суми залишку по кредиту, розрахованої на день порушення умов договору за кожен випадок.

31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року , відповідно до якої сторони домовились, що не дивлячись на будь-які інші умови цього договору, цей договір втрачає чинність у частині не стягнення банком неустойки (штраф, пеня) штрафам у розмірі 1 708,10 доларів США та пеням у розмірі 1 117,74 доларів США, розрахованої відповідно до умов договору, при невиконанні позичальником умови реструктуризації передбачених додатковою угодою № 1 від 31 травня 2012 року. Сторони домовились на підставі ст.ст. 256-259 ЦК України, про збільшення терміну загальної та спеціальної позовної давності встановленого чинним законодавством до 20 років. Інші умови договору залишаються без змін.

31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір застави майнових прав № 1, відповідно до якого права вимоги заставодавця до заставодержателя за договором банківського вкладу, включаючи усі майнові права щодо отримання вкладу та сплати нарахованих на нього процентів, які належать заставодавцю на момент укладення договору та будуть належати йому в майбутньому відповідно до договору банківського вкладу.

Банк свої зобов'язання виконав, перерахувавши кошти відповідачу ОСОБА_2.

Факт отримання кредитних коштів сторонами не заперечується.

З розрахунку заборгованості вбачається, що зобовязання за договором відповідач не виконує з липня 2013 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 04 липня 2014 року заборгованість становить: за кредитом 13022,47 доларів США, по сплаті відсотків 3100,02 дол. США пеня за прострочення сплати кредиту 7058,01 грн., штраф за порушення умов додаткової угоди 89403,47 грн.. Заборгованість за кредитом № 2 становить заборгованість по кредиту 7790,81 грн., заборгованість по сплаті відсотків 1195,30 грн. пеня за прострочення сплати кредиту 1216,77 грн. штраф за порушення умов додаткової угоди 13662,35 грн.

Наданий Відповідачем розрахунок заборгованості на основі поточного звіту за операціями по поточному ( картковому рахунку) не відповідає фактичним обставинам. ( т. 1 а.с. 168).

Як вбачається із вказаного звіту картковий рахунок було відкрито 01 квітня 2007 року до отримання кредиту та відображає рух усіх коштів на рахунку, а відповідно до п 2.2.2 кредитного договору заборгованість по кредитній лінії обліковується на іншому рахунку.

Наданий відповідачем ОСОБА_2до апеляційної інстанції розрахунок суми погашення кредиту за кредитним договором станом на 16 листопада 2016 року відображає лише суму платежу по кредиту та не має розрахунку боргу процентів та пені.

Підтвердження здійснення інших платежів по кредитному договору, які не враховані банком, відповідачем до суду не надано і матеріали справи не містять доказів наявності платежів по погашенню наявної заборгованості, які не враховані в розрахунку заборгованості.

Критично оцінює колегія суддів й посилання ОСОБА_3 на припинення дії договору поруки у в'язку з пропуском встановленого законом шестимісячного терміну пред'явлення вимог до поручителя, оскільки таке твердження не відповідає обставинам справи та суперечить наявним в ній матеріалам.

Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори.

Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до кредитного договору відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобовязань в повному обсязі.

З кредитного договору вбачається, що в ньому не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед Банком або повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань, не може розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника, не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст.559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-68цс11, умови договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правових висновків Верховного суду України, викладених в постанові від 26.11.2014року у справі № 6-75 цс14 - якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір поруки припинений у зв'язку з зміною умов основного договору, не заслуговують на увагу, оскільки основне зобов'язання(грошове) по кредитному договору не змінилось.

Внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором за ним утворилась заборгованість, яка, відповідно до вимог ст. ст. 526, 527, 530,554,1054 ЦК України, підлягає стягненню, як з відповідача так і з поручителя.

Разом з тим, штраф за порушення додаткової угоди стягненню не підлягає виходячи з наступного:

Відповідно до п. 5.2. вищевказаного договору у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.2- 4.3.5, 4.3.8-4.3.17 за включенням п. п. 4.3.6, 4.3.7 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 5 % від суми залишку по кредиту, розрахованої на день порушення умов цього договору, за кожен випадок.

Відповідачем зазначені вимоги не порушувались.

Відповідно до п. 5.3 У випадку прострочення позичальником виконання зобовязання визначеного абз. 1 п. 2,4 цього договору на строк більше 30 календарних днів, позичальник починаючи з 30- го дня прострочення зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 процентів від суми несплаченого мінімального щомісячного платежу за кожен випадок.

Зі змісту розрахунку заборгованості банк фактично з одних і тих же самих підстав, а саме несвоєчасного повернення позичальником кредиту та процентів, заявив до стягнення пеню згідно із п 5.1 додаткової угоди і штраф згідно із п. 5.3 цієї ж угоди.

В даному випадку за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором банком одночасно нараховано пеню і штраф, які є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 суд виходив із того, що відсутні обставини, які свідчать, що кредитний договір, укладений сторонами, містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору ОСОБА_2 мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання вказаних договорів.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Факт того, що відповідачі погодилася з умовами вказаних договорів та останній є результатом їх вільного волевиявлення свідчить їх підписи на примірнику договору.

При укладенні договору «Автопакет» № 22/П/50/2007-840 від 16 травня 2007 року, ОСОБА_2 був належним чином ознайомлений з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняв пропозицію і як наслідок підписав вказані договори.

Укладений між сторонами кредитний договір з додатковими угодами відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, повну і детальну інформацію про права і обов'язки його учасників, порядок отримання і повернення кредиту, розмір платежів, відповідальність сторін.

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення прав позивача як споживача.

Посилання ОСОБА_2 на те, що у позивача відсутні повноваження на укладення кредитного договору оскільки відсутня індивідуальна ліцензія на виростання іноземної валюти як засобу платежу, є безпідставними

Відповідно до ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема, кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порядок використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рокупередбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

16 жовтня 2011 року було внесено зміни в ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Однак, на час укладення спірного кредитного договору, тобто 10 квітня 2008 року, Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

У пункті 10 (абз.1,2) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказаний вище кредит в іноземній валюті надано відповідачу правомірно, а посилання представника відповідача на порушення норм законодавства при наданні кредиту в іноземній валюті, є безпідставними.

При укладенні кредитного договору не було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи доведеність позову про наявність заборгованості за кредитним договором, забезпеченим договорами поруки, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову шляхом стягнення заборгованості на користь банку солідарно із позичальника ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра», ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 червня 2015 рокув частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно заборгованість за кредитним договором: заборгованість за кредитом 13022,47 доларів США, по сплаті відсотків 3100,02 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту 7058,01 грн.. За кредитом № 2: заборгованість по кредиту 7790,81 грн., заборгованість по сплаті відсотків 1195,30 грн., пеня за прострочення сплати кредиту 1216,77 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: