Провадження № 2/752/969/16
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого - судді Новак А.В.,

при секретарі Закаблукіській О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов'язання здійснити дії,-

встановив:

позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договорів недійсними в частині.

Мотивує свої позовні вимоги тим, що 03 серпня 2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк»(до зміни назви АКБСР «Укрсоцбанк») було укладено договір кредиту № 42.07-07/383, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 35678 доларів США, зі сплатою, як зазначає позивач відсотків точний розмір яких не зазначено.

Позивач зазначає, що даний договір було підписано з численними порушеннями норм чинного законодавства.

Зокрема її не було надано нечітку двозначну інформацію.

Також, як зазначає позивач відповідачем було порушено ст.. 27 ЦК України та сам по собі договір суперечить положенням ст. 42, 48 Конституції України, оскільки пунктом 3.3.6 Договору було обмежено її право отримувати кредити в інших банківських установах, не надавати поручительств, та повідомляти кредитора про зміну адресм, місця роботи, прізвища, номерів телефону, та інше.

Також, на погляд позивача відповідач зобов'язаний був її попередити про те, що курс іноземної валюти різко зросте і ПАТ «Укрсоцбанк» не мав права надавати їй кредит в іноземній валюті.

Позивач просить суд визнати недійсним договір кредиту № 42.07-07/383 від 03 серпня 2007 року та зобов'язати ПАТ «Укрсоцбанк» прийняти у позичальника суму залишкової заборгованості в термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити повністю.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення долучені до матеріалів справи. Просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши представника позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

03 серпня 2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк»(до зміни назви АКБСР «Укрсоцбанк») було укладено договір кредиту № 42.07-07/383, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 35678 доларів США.

З матеріалів кредитного договору № 42.07-07/383 від 03.08.2007 року вбачається, що кінцевим терміном погашення кредиту було визначено дату - 02.08.2014 року, а процентна ставка за користування таким була встановлена у розмірі 11.5%, річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленті.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Представником відповідача в судовому засіданні було надано банківську ліцензію № 5, видану Національним банком України 27 вересня 1991 року АКБСР «Укрсоцбанк», на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Судом не приймається до уваги твердження позивача про обов'язкову наявність у ПАТ «Укрсоцбанк» індивідуальної ліцензії Національного банку України про здійснення операцій з валютними цінностями, оскільки підпунктом «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законом межі.

На день укладення оспорюваного кредитного договору, Законом не було визначено меж, термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Аналізуючи надані докази та з врахуванням зазначених норм Закону, суд дійшов висновку про те, що в конкретному випадку за наявності встановленого факту отримання ПАТ «Укрсоцбанк», ліцензії, дозволу та додатку до нього, останнє мало право на надання ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті, у розмірі 35678 доларів США.

Крім того, суд бере до уваги наявність у позивача вільного волевиявлення на отримання кредиту в іноземній валюті про що свідчить її власноручна заява на отримання кредиту у доларах США, яка долучена до матеріалів справи.

Судом також не приймається до уваги твердження позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки після його підписання підвищився курс іноземної валюти по відношенню до національної валюти, і про таке її - боржника був зобов'язаний повідомити кредитор, оскілки таке призвело до погіршення її фінансового становища.

Дане твердження не може бути прийняте судом до уваги за наступних мотивів.

Позивачем у судовому засіданні не доведено, що він як сторона договору, в момент його укладення був впевнений у тому що така зміна обставин як підвищення курсу долара США по відношенню до гривні не настане.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

З матеріалів кредитного договору № 42.07-07/383 від 03.08.2007 року, зазначена позивачем обставина, як істотна, не визначена, тобто при укладенні кредитного договору його сторони не визначали таку обставину (підвищення курсу долара США по відношенню до гривні), істотною.

В даному випадку, надаючи оцінку доводам позивача, суд вважає, що позивач перед укладенням договору кредиту оцінював(був зобов'язаний оцінити) можливі валютні ризики і мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів іноземних валют з часу введення в обіг національної валюти та її девальвації.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості.

Судом також не береться до уваги твердження позивача про те, що відповідачем було порушено ст. 27 ЦК України і сам по собі договір суперечить положенням ст. 42, 48 Конституції України, оскільки пунктом 3.3.6 Договору було обмежено її право отримувати кредити в інших банківських установах, не надавати поручительств, та повідомляти кредитора про зміну адреси, місця роботи, прізвища, номерів телефону, та інше.

Умовами пункту 3.3.6 Договору сторони передбачили, що позичальник зобов'язаний, протягом дії договору, без погодження з Кредитором, у тому числі не отримувати кредити в інших банківських установах, не надавати поручительств, не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями.

Виходячи з буквального тлумачення зазначеного пункту, суд вважає необхідним зазначити, що такий пункт не обмежує право ОСОБА_1 на здійснення таких дій, а носить форму застереження, оскільки такі дії остання вправі вчинити за умови попереднього погодження з ПАТ «Укрсоцбанк», що прямо зазначено в пункті договору і таке не може розцінюватися, яка пряма заборона на вчинення вказаних у договорі дій, а тому таке не носить форму правочина, що обмежує її можливість мати такі не заборонені Законом права.

Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, з посиланням на норми статей 230, 231 Цивільного кодексу України, статтю 11 та статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову повністю.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 224, 294-296 ЦПК України,суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов'язання здійснити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя А.Новак