Справа № 344/9402/16-ц
Провадження № 2/344/4212/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Іванто-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.04.2003 року. Даний шлюб розірвано в органах РАЦС 07.04.2005 року. Під час перебування в шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу перебуває на утриманні та вихованні позивачки. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.12.2004 року постановлено стягувати аліменти з відповідача на утримання сина. З часу припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу відповідач жодного разу не поцікавився дитиною, не відвідував сина, не цікавився його навчанням, духовним та інтелектуальним розвитком, тобто жодним чином не виконував своїх батьківських обов'язків. Просила позбавити батьківських прав відповідача щодо сина ОСОБА_3.

Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримуючи вимоги позову.

Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи без участі представника та надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина.

Відповідач в судове засідання не з'явився, подав суду нотаріально засвідчену заяву від 12.07.2016 року про те, що він батько, ОСОБА_2, заявляє, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Цією заявою підтверджує, що понад 12 років не проживає разом з своїм малолітнім сином ОСОБА_3, та без поважних причин не брав і не бере участі в його вихованні та утриманні, не виявляв і не виявляє до сина батьківської уваги та турботи і надалі від виховання та утримання сина відмовляється. Також, ОСОБА_2, підтверджує, що йому зрозумілі наслідки подачі цієї заяви та відомо про те, що він може бути позбавлений в судовому порядку батьківських прав. Зміст ст. 166 Сімейного Кодексу України йому нотаріусом роз'яснено. Позов про позбавлення його батьківських прав визнає. Заявляє, що з'явитися в судове засідання не може, тому просить справу про позбавлення його батьківських прав розглядати у його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 07.04.2005 року, шлюб між сторонами розірвано 07.04.2005 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 262.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.12.2004 року постановлено стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання сина.

Згідно висновку щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України ,,Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Так само відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, відповідач визнав позов за обставин, які в ньому вказані.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В ч.1 ст.60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За вказаних обставин даний позов визнано відповідачем, він є обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

позов задовольнити;

позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору та 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Бородовський С.О.