провадження № 2/760/120/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету, третя особа: виконуючий обов'язки ректора Національного авіаційного університету Харченко Володимир Петрович, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

17.12.2015 позивач звернулася до суду з позовом до Національного авіаційного університету (далі - НАУ), третя особа: в.о. ректора НАУ Харченко В. П., у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ в.о. ректора НАУ Харченка В. П. № 1029/к від 23.11.2015 «Про звільнення ОСОБА_1», поновити її на раніше займаній посаді заступника начальника відділу кадрів та документозабезпечення НАУ та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2015 по дату ухвалення рішення у справі.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідно до наказу ректора НАУ № 112/к від 26.02.2015 її було прийнято на посаду заступника начальника відділу кадрів та документозабезпечення НАУ з 02.03.2015.

ОСОБА_1 стверджувала, що свої посадові обов'язки виконувала чесно та сумлінно, однак згідно з наказом в.о. ректора НАУ № 817/к за порушення трудової дисципліни до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Відповідно до наказу в.о. ректора НАУ № 1029/к від 23.11.2015 її було звільнено із займаної посади у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП.

Позивач вважає зазначений наказ незаконним і таким, що належить скасувати, оскільки він виданий з порушенням норм чинного законодавства, яке регламентує порядок звільнення працівників із займаної посади.

Так однією з підстав для видачі оскаржуваного наказу був наказ № 817/к від 07.10.2015 про застосування до неї дисциплінарного стягнення.

Проте позивач стверджувала, що вона не порушувала трудової дисципліни, та її було безпідставно притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Обгрунтовуючи свої доводи в цій частині посилалася на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09.02.2016.

ОСОБА_1 зауважила, що другою підставою для видачі оскаржуваного наказу стало службове подання в.о. першого проректора ОСОБА_4 від 20.11.2015, проте воно є безпідставним, оскільки аргументи які зазначені у ньому не відповідають дійсним обставинам справи.

На підставі вищезазначеного стверджувала, що наказ № 1029/к від 23.11.2015 було винесено не на підставі та не у спосіб, який передбачений законодавством про працю України, а тому її звільнення на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП є незаконним.

Позивач зазначила, що оскільки вона була звільнена із займаної посади незаконно її має бути поновлено на займаній посаді та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2015 по дату ухвалення рішення у справі.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити в повному обсязі.

Під час надання пояснень представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивач була обґрунтовано звільнена із займаної посади, оскільки систематично без поважних причин не виконувала свої посадові обов'язки передбачені посадовою інструкцією.

Третя особа - в.о. ректора НАУ Харченко В. П. у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

Відповідно до наказу ректора НАУ № 112/к від 26.02.2015 ОСОБА_1 було прийнято на посаду заступника начальника відділу кадрів і документозабезпечення НАУ з 02.03.2015 (а.с. 7).

Згідно з наказом в.о. ректора НАУ № 1029/к від 23.11.2015 позивача звільнено із займаної посади із 19.11.2015 у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП (а.с. 41).

Відповідно до наказу в.о. ректора НАУ № 1032/к від 23.11.2015 було внесено зміни до наказу № 1029/к від 23.11.2015 «Про звільнення ОСОБА_1», згідно з яким ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 23.11.2015 у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП (а.с. 148).

Відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09.02.2016 позов ОСОБА_1 до НАУ, третя особа: в.о. ректора НАУ Хращевський Р. В., про визнання незаконним та скасування наказу було задоволено повністю. Визнано незаконним і скасовано наказ в.о. ректора НАУ Хращевського Р. В., № 817/к від 07.10.2015 про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 Стягнуто з НАУ на користь ОСОБА_1 487,20 грн. судового збору (а.с. 97-99).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.04.2016 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до НАУ, третя особа: в.о. ректора НАУ Хращевський Р. В., про визнання незаконним та скасування наказу, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09.02.2016 було залишено без змін (а.с. 126-128).

Згідно з довідкою НАУ № 661/562 від 24.03.2016 розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньоденної заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, складає 403,42 грн. (а.с. 124).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно зі статтею 7 Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, що набрала чинності для України з 16.05.1995, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Конституційне право громадянина на працю реалізується, зокрема, шляхом укладення трудового договору.

Згідно з статтею 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З матеріалів справи випливає, що трудові відносини між сторонами виникли з 02.03.2015.

Суд зазначає, що трудовий договір породжує тривалі правовідносини між власником або уповноваженим ним органом (підприємством, установою, організацією) і працівником. Водночас закон, в принципі, визнає за його сторонами право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю.

З матеріалів справи випливає, що позивач звільнений із займаної посади заступника начальника відділу кадрів та документозабезпечення НАУ з 02.03.2015 на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Отже, суд зауважує, що підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП є систематичне невиконання працівником трудових обов'язків. Такими, що систематично порушують трудову дисципліну, визнаються працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

При звільненні працівника з цієї підстави слід враховувати, що на працівника покладаються обов'язки, які складають зміст його трудової функції, а також обов'язок додержуватись внутрішнього трудового розпорядку, який встановлено законодавством та локальними нормативними актами.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково.

З матеріалів справи випливає, що однією з підстав для звільнення позивача із займаної посади був наказ в.о. ректора НАУ № 817/к від 07.10.2015 відповідно до якого їй було оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Однак, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09.02.2016, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.04.2016 було залишено без змін, вищезазначений наказ було визнано незаконним та скасовано (а.с. 97-99, 126-128).

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При розгляді цієї справи суд виходить з того, що є встановленими і не підлягають доказуванню обставини щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, передбаченого наказом в.о. ректора НАУ № 817/к від 07.10.2015.

Враховуючи вищезазначені обставини в сукупності, суд констатує що дисциплінарне стягнення у вигляді догани, яке було застосовано до ОСОБА_1 втратило юридичну силу.

Крім цього, з матеріалів справи випливає, що другою підставою для звільнення позивача із займаної посади було службове подання в.о. першого ректора ОСОБА_4 від 20.11.2015.

Так, на підставі вищезазначеного службового подання ОСОБА_4 пропонував в.о. ректору НАУ вирішити питання щодо розірвання з позивачем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП, оскільки ОСОБА_1 відмовилася виконувати розпорядження в.о. ректора НАУ № 122/роз від 06.11.2015.

Суд встановив, що позивач дійсно не виконала вищезазначене розпорядження, оскільки у ньому не зазначено, яким наказом скасовано всі накази, які підписані Хращевським Р. В. 05.11.2015, а з наказом про скасування всіх наказів її не ознайомлювали та копії не надавали.

За правилами пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 у разі необхідності зміни запису відомостей про роботу працівника після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

З матеріалів справи випливає, що у розпорядженні в.о. ректора НАУ № 122/роз від 06.11.2015 не зазначено, яким наказом скасовано всі накази, які підписані Хращевським Р. В. 05.11.2015, а тому дії позивача були правомірними, оскільки відповідно до норм чинного законодавства вона зобов'язана керуватися нормативно-правовими актами трудового права та кадрового діловодства.

У свою чергу суд констатує, що 19.11.2015 в.о. ректора НАУ видав розпорядження № 137/роз, відповідно до якого на підставі наказу № 962/к-1 від 06.11.2015 «Про скасування наказів в.о. ректора НАУ Хращевського Р.» зобов'язав позивача внести зміни записів відомостей про роботу у трудових книжках: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, повернути їм трудові книжки із відповідними записами та про виконання вищезазначеного наказу повідомити в.о. першого проректора ОСОБА_4 до 12 год. 00 хв. - 20.11.2015 у письмовій формі.

Суд встановив, що позивач розпорядження № 137/роз від 19.11.2015 виконала, про що свідчить підпис ОСОБА_4 на вищезазначеному розпорядженні зроблений 20.11.2015 о 09 год. 07 хв. (а.с. 156).

Таким чином, службове подання ОСОБА_4 від 20.11.2015 не може бути правою підставою для звільнення позивача із займаної посади, оскільки складено необґрунтовано та незаконно.

Відповідно до норм чинного законодавства, яке регулює кадрову політику трудових відносин на підприємстві, наказ про звільнення працівника із займаної посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП повинен бути вмотивованим, розгорнутим та законним.

Роботодавець зобов'язаний навести конкретні факти порушень, не обмежуючись посиланням на систематичне порушення трудових обов'язків з боку працівника. Обов'язково відобразити попередні стягнення, які були застосовані до винного, якщо вони ще мають юридичну силу.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Суд зазначає, що відповідач, звільняючи ОСОБА_1 із займаної посади, послався на пункт 3 статті 40 КЗпП, проте ніяких доказів і підстав, які б свідчили про систематичне невиконання позивачем без поважних причин трудових обов'язків в наказі не вказав, а сам наказ не вмотивований. Цей факт суд оцінює як загальні фрази без вказівки на конкретне порушення.

Враховуючи те, що дисциплінарне стягнення у вигляді догани втратило юридичну силу, а службове подання від 20.11.2015 складено протиправно, суд вважає, що відсутня ознака системності невиконання працівником трудових обов'язків.

На підставі вищезазначеного суд констатує, що позивач не може бути звільнена на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки позивач був звільнений із займаної посади без законної підстави, його вимог про поновлення на раніше займаній посаді є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, підставою для застосування такої відповідальності судом є винесення рішення про поновлення працівника на роботі.

Порядок обчислення середньої заробітної визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі-постанова).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІІ постанови, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІІІ постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд встановив, що позивач звільнений із займаної посади 23.11.2015, таким чином перебіг строків обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цій справі починається з 24.11.2015.

Так, позивач звільнений із займаної посади 23.11.2015, тому для визначення розміру середньоденного заробітку належить враховувати два місяці, а саме вересень 2015 року та жовтень 2015 року.

Відповідно до довідки про доходи НАУ № 661/562 від 24.03.2016 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 403,42 грн.

Період вимушеного прогулу позивача обраховується, починаючи з 24.11.2015, тобто з наступного дня після звільнення позивача, по 09.06.2016, тобто по день ухвалення рішення, і становить 139 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає:

403,42 грн. х 139 робочих днів = 56 075,38 грн.

З урахуванням викладеного суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства позивач має право на працю та гідну її оплату, а також право на справедливий судовий захист у разі порушення таких прав.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1 663,15 грн. за об'єднання позовних вимог майнового і немайнового характеру.

Керуючись статтею 43 Конституції України, Конвенцією про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, що набрала чинності для України з 16.05.1995, статтею 16 ЦК, статтями 51, 21, 40, 235 КЗпП, Порядком обчислення середньої заробітної плати, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету, третя особа: виконуючий обов'язки ректора Національного авіаційного університету Харченко Володимир Петрович, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

Визнати незаконним і скасувати наказ виконуючого обов'язки ректора Національного авіаційного університету Харченка Володимира Петровича № 1029/к від 23 листопада 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на посаді заступника начальника відділу кадрів та документозабезпечення Національного авіаційного університету.

Стягнути з Національного авіаційного університету (, адреса місцезнаходження: 01135, м. Київ, пр-т Комарова, 1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2015 року по 09 червня 2016 року в розмірі 56 075, 38 грн.

Стягнути з Національного авіаційного університету на користь держави 1 663,15 грн. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко