ухвала

іменем україни

05 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гримич М.К., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення виплати доходу, втраченого внаслідок втрати працездатності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про збільшення розміру компенсації доходу, втраченого внаслідок втрати працездатності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2012 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілим за яким є відповідач ОСОБА_5

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування доходу, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у відшкодування доходу, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності у розмірі 35 % щомісячно від мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2014 року, починаючи з моменту набрання чинності рішенням суду до відновлення втраченої працездатності.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є пенсіонером та має незадовільний стан здоров'я, а також те, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року не встановлено до якого часу з нього має бути стягнуто відшкодування доходу, втраченого внаслідок зменшення професійної працездатності, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд припинити стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 35 % від мінімальної заробітної плати на відшкодування втраченого доходу.

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про збільшення розміру компенсації доходу, втраченого внаслідок втрати працездатності.

В обґрунтування позову ОСОБА_5 зазначив, що на час розгляду даної справи його здоров'я не відновилося, і надалі йому необхідне посилене харчування, санаторно-курортне лікування та придбання ліків. А тому, ОСОБА_5 просить суд стягнути з ОСОБА_4 кошти на компенсацію доходу, втраченого ним внаслідок стійкої втрати професійної працездатності, у розмірі 60 % від мінімальної заробітної плати.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року в задоволенні позову про припинення стягнення з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_5 у відшкодування доходу, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності у розмірі 35 % щомісячно від мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2014 року, що відбувається на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року у справі № 132/3038/13-ц, у зв'язку з відновленням повної працездатності відповідача ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_5 у відшкодування доходу, втраченого внаслідок загальної втрати працездатності у розмірі 25 % щомісячно від мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2016 року, починаючи з моменту набрання чинності рішення суду до наступного обстеження судово-експертною комісією 22 червня 2018 року.

Відізвано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_5 у відшкодування доходу, втраченого внаслідок втрати працездатності відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2016 року в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 змінено та стягнуто 40 % мінімальної заробітної плати.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 рокув частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Частково змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_5, оскільки він просив збільшити стягнення, а не зменшити.

Суд першої інстанції не мав права зменшувати розмір стягнення, оскільки рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, вирішено стягувати у відшкодування втраченого ОСОБА_5 доходу 35 % щомісячно від мінімальної заробітної плати.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що при встановленні розміру компенсації доходу, втраченого внаслідок втрати працездатності, необхідно виходити із втрати загальної працездатності, що становить 25 %, а не із втрати професійної працездатності, відповідно до розміру мінімальної заробітної плати, є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2012 року ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

21 серпня 2012 року, згідно з вказаним вироком, ОСОБА_4, керуючи автомобілем ВАЗ-2102, державний номерний знак НОМЕР_1, на автодорозі сполученням Вінниця - Шпиків, в смт. Тиврів, в порушення п.п. 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України зіткнувся з моторолером, в результаті чого пасажир моторолера ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

14 січня 2013 року висновком МСЕК ОСОБА_5 надано ІІ групу інвалідності загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, терміном на один рік з черговим обстеженням у грудні 2014 року.

Висновком судово-медичної експертної комісії від 17 березня 2013 року № 32-к Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_5 встановлено 45 % стійкої втрати загальної працездатності та 60 % професійної працездатності, як механізатора, та особа підлягає наступному обстеженню судово-медичною експертною комісією через один рік.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у відшкодування доходу, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності у розмірі 35 % щомісячно від мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2014 року, починаючи з моменту набрання чинності рішення суду до відновлення втраченої працездатності.

Відповідно до довідки МСЕК від 15 грудня 2014 року ОСОБА_5 встановлену ІІІ групу інвалідності.

Висновком судово-медичної експортної комісії від 22 червня 2015 року № 162-к Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_5 встановлено 25 % стійкої втрати загальної працездатності та 40 % професійної працездатності, як механізатора, та зазначено, що особа підлягає наступному обстеженню судово-медичною експертною комісією через три роки 22 червня 2018 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вірно вказав, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.К. Гримич О.В. Ступак