АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2055/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Мазай Н. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М., Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, як законного представника малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 в інтересах недієздатної ОСОБА_10 до ОСОБА_6, як законного представника малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Жашківська державна нотаріальна контора Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області, орган опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації Черкаської області про визнання заяви, свідоцтв про право на спадщину недійсними, -

в с т а н о в и л а :

14 грудня 2015 року ОСОБА_9 в інтересах недієздатної ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними.

В ході судового розгляду справи, позивач збільшив позовні вимоги ще однією вимогою про визнання заяви ОСОБА_10 від 02 вересня 2008 року про відмову від спадщини на користь ОСОБА_6 недійсною.

В обгрунтування позовних вимог, ОСОБА_9 вказував, що 20 листопада 2012 року рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатною і позивача призначено її опікуном.

При цьому, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 30 липня 2012 року, ОСОБА_10 є інвалідом дитинства 2 групи довічно.

З 2012 року здійснюючи опіку над дієздатною ОСОБА_10, ОСОБА_9 здійснює захист її прав та інтересів, які регламентовані законодавством України.

Так, з народження й до моменту смерті свого батька ОСОБА_11, ОСОБА_10 проживала разом з ним в одному будинку по АДРЕСА_1.

Даний будинок, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до 22 липня 2013 року належав ОСОБА_11, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 06 квітня 1989 року, виданого Монастирищенською міською радою.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 помер, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблений відповідний запис за № 24, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 22 жовтня 2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського РУЮ у Черкаській області.

З моменту смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина на його майно, а саме житловий будинок загальною площею 65,4 кв.м. та самочинне будівництво кухні та хліва загальною площею 30,8 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1.

ОСОБА_10, як єдиний спадкоємець першої черги на спадкове майно, яка весь час до смерті спадкодавця проживала в одному будинку з останнім, так як він здійснював за нею догляд, та як особа, яка на момент відкриття спадщини була інвалідом 2-ї групи і визнана судом недієздатною, вважається такою, що автоматично прийняла спадщину на вказане спадкове майно.

Проте, відповідно до інформаційної довідки, виданої державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори, Кравчуком І.М., 22 липня 2013 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, № 377 та №379 на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно. Згідно вищевказаних свідоцтв про право на спадщину, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перейшло у приватну, спільну часткову власність по ? частині вказаного спадкового майна. В той же день, державний нотаріус Кравчук І.М. здійснив державну реєстрацію прав власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на дане майно, що підтверджується номерами записів про право власності № 1752247 та № 1752379 відповідно, згідно інформаційної довідки.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказував, що у відповідності до п. 1.2. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, при зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини, нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Тобто, на думку позивача, нотаріус всупереч даній нормі, не вжив заходів, щодо встановлення кола спадкоємців або неналежним чином перевірив даний факт, і у зв'язку з цим позбавив ОСОБА_10 належного їй спадкового майна. Навіть, при наявності заповіту на користь певної особи, відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половини частки, яка належала б кожному з них, у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Крім того, позивач вказував, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є усиновленими дітьми ОСОБА_6, який є племінником ОСОБА_10 і внуком спадкодавця ОСОБА_11 Дані діти набули статусу дітей ОСОБА_6 лише в травні 2012 року після їх усиновлення. Тобто, вони не мали права на спадкове майно ОСОБА_11, так як на відкриття спадщини були сторонніми людьми не тільки спадкодавцю, а й ОСОБА_6

Тому, з метою усунення порушених прав недієздатної ОСОБА_10, виключно в її інтересах, виникла необхідність у скасуванні свідоцтв про право на спадщину за законом № 377 та № 379 від 22 липня 2013 року, а також скасуванні державної реєстрації про перехід спадкового майна у приватну, спільну часткову власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках, а саме: ? частини будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 відповідно кожній.

Після ознайомлення з матеріалами цивільної справи та спадкової справи № 554, копії документів якої містяться в цивільній справі, позивачем було виявлено заяву ОСОБА_10 про відмову від прийняття спадщини від свого померлого батька ОСОБА_11 на користь свого племінника, ОСОБА_6, яка написана 02 вересня 2008 року та зареєстрована секретарем Аврамівської сільської ради Кузьменко Р.І. 10 вересня 2008 року.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_10 на момент вчинення даного правочину була недієздатною, що підтверджується рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 18 вересня 2015 року по цивільній справі № 702/888/15-ц, в рамках якої судом було призначено та витребувано висновок судово-психіатричної експертизи № 393 від 14 серпня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_10 станом на 23 квітня 2007 року вже не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позивач зазначив, що ОСОБА_10 відповідно до вказаного рішення, з 10 квітня 1981 року перебуває на диспансерному обліку в психоневрологічному кабінеті з відповідним діагнозом. 20 листопада 2012 року рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_10 визнана недієздатною. Вказані факти підтверджують, що в періоди з 2007 року по 2012 рік, та по даний час, покращення психічного здоров'я в ОСОБА_10 не вбачається, а це свідчить, що станом на 02 вересня 2008 року ОСОБА_10 вже була недієздатною.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач просив суд визнати свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_7, ОСОБА_8 Жашківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 377, № 379 недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 вчинену за номером запису про право власності: 1752247, 1752379, визнати недійсною відмову ОСОБА_10 від прийняття спадщини свого батька ОСОБА_11 на користь свого племінника ОСОБА_6, яка викладена в заяві від 02 вересня 2008 року, що міститься в спадковій справі № 554.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_9 в інтересах недієздатної ОСОБА_10 задоволено повністю та визнано свідоцтво про право на спадщину за законом № 379 від 22 липня 2013 року, видане Жашківською районною державною нотаріальною конторою Черкаської області на ім'я ОСОБА_8 недійсним, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_8, вчинену за номером запису про право власності, №1752379, визнано свідоцтво про право на спадщину за законом № 377 від 22 липня 2013 року, видане Жашківською районною державною нотаріальною конторою Черкаської області на ім'я ОСОБА_7 недійсним, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_7, вчинену за номером запису про право власності, №1752247, визнано недійсною заяву ОСОБА_10 до Монастирищенської державної нотаріальної контори від 02 вересня 2008 року про відмову ОСОБА_10 від прийняття спадщини свого батька ОСОБА_11 на користь свого племінника, ОСОБА_6, стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 2 756 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 липня 2016 року як незаконне, ухваливши нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, інші сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду в засідання не з'явились, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, за матеріалами справи колегією суддів установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Летичівка Монастирищенського р-ну Черкаської області помер ОСОБА_11, актовий запис № 24 від 22 червня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 червня 2006 року, серії НОМЕР_4, виданого Аврамівською сільською радою Монастирищенського р-ну Черкаської області (а.с. 43).

Після його смерті залишилось спадкове майно.

На момент смерті у померлого залишилась дочка ОСОБА_10, інвалід другої групи, та онук ОСОБА_6, який поховав померлого за свій рахунок.

Також встановлено, що у померлого ОСОБА_11 інших рідних, дітей, братів, сестер, дядьків, тіток, членів сім'ї та інших родичів покійного до шостого ступеня споріднення, які б претендували на спадщину і прийняли її протягом вказаних у законі строків немає, що підтверджується довідкою, що видана у зв'язку з оформленням спадкових прав, виданої виконавчим комітетом Аврамівської сільської ради Монастирищенського р-ну Черкаської обл. (а.с. 47). Зазначене в довідці також підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про одруження, свідоцтвом про смерть ОСОБА_14, актовим записом про народження ОСОБА_14, актовим записом про шлюб, актовим записом про розірвання шлюбу (а.с. 48-52), свідоцтвом про право власності на будинковолодіння (а.с. 60).

Згідно рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2012 року опікуном ОСОБА_10 призначено ОСОБА_9 (а.с. 7-8).

Сторони не заперечили тієї обставини, що вказане судове рішення вступило в законну силу, ніким не скасоване та є чинним на момент розгляду вказаної цивільної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме висновку судово-психіатричного експерта № 224 від 03 червня 2016 року (а.с. 193-196), ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на 02 вересня 2008 року, коли вона підписала відмову від спадщини, виявляла прояви хронічного, стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноїчної форми з безперервно-прогредієнтним перебігом і вираженим дефектом, через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Крім того, судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_6 є онуком померлого спадкодавця ОСОБА_11 (а.с. 50-53) та має право на спадкування за правом представлення, як онук, оскільки його мати, дочка спадкодавця ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 22 листопада 2003 року (а.с. 49).

ОСОБА_6 спадщину після померлого ОСОБА_11 прийняв в зв'язку з чим звернувся до нотаріуса з відповідною заявою (а.с. 40).

Сторони не заперечили того факту, що в подальшому, згідно заяви від 16 грудня 2006 року ОСОБА_6 відмовився від належної йому частини спадщини після померлого ОСОБА_11 на користь правнучок спадкодавця ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 41).

ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 379 від 22 липня 2013 року майна ОСОБА_11 Спадкове майно на яке видане це свідоцтво складається з ? частини житлового будинку АДРЕСА_1. (а.с. 75).

ОСОБА_7 також видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 377 від 22 липня 2013 року майна ОСОБА_11 Спадкове майно на яке видане це свідоцтво складається з ? частини житлового будинку АДРЕСА_1. (а.с. 76).

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 1-2) ОСОБА_9 в обгрунтування вимог позовної заяви вказав, що після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_10 являється єдиним спадкоємцем першої черги на спадкове майно, оскільки вона весь час до моменту смерті спадкодавця проживала в одному будинку з останнім, так як він здійснював за нею догляд, та як особа, яка на момент відкриття спадщини була інвалідом 2-ої групи і визнана судом недієздатною, вважається такою, що автоматично прийняла спадщину на вищевказане спадкове майно. Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2012 року його призначено опікуном ОСОБА_10 (а.с. 7-8). Про порушення прав особи, опікуном якої його призначено, позивач дізнався лише в 2015 році при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про скасування заповіту. Тоді, він дізнався, що державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Кравчуком І.М. 22 липня 2013 року були видані свідоцтва про право на спадщину, за законом серії та номер 377 та 379 на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно. Згідно вказаних свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перейшло у приватну, спільну часткову власність по ? частині вказаного спадкового майна. В той же день державний нотаріус Кравчук І.М. здійснив державну реєстрацію прав власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на дане майно, що підтверджується номерами записів про право власності № 1752247 та № 1752379.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що дійсно, законні права ОСОБА_10 були порушені, вони підлягають захисту в судовому порядку, доводи позивача визнані обгрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та встановленими обставинами по справі, відповідачем не надано належних доказів, які б їх спростували чи заперечили, а тому позовні вимоги були задоволені в повному обсязі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду, ОСОБА_6 обґрунтовував свої вимоги тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та судом порушено норми матеріального та процесуального права при ухваленні рішенні.

Так, на думку апелянта, судом не взято до уваги покази ряду свідків по справі, які підтверджували недієздатність ОСОБА_10 на момент вчинення правочину, а саме написання заяви про відмови від спадкового майна на користь ОСОБА_6, навпаки вказували, що вона не потребувала сторонньої допомоги та нормально спілкувалася з оточуючими, що на його думку спростовує висновок психіатричної експертизи.

Крім того, вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач набув повноважень опікуна відповідно до рішення суду від 20 листопада 2012 року, знав про смерть батька своєї підопічної, а тому набув повноважень звертатись до суду в інтересах ОСОБА_10 від дати судового рішення. Оскільки від 20 листопада 2012 року він мав право звертатись до нотаріуса з питанням про спадщину, тому з цього дня він міг довідатися про порушення прав ОСОБА_10 і на день звернення до суду з позовом ним було пропущено загальний трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом права своєї підопічної.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Як вже зазначалося вище, предметом даного судового розгляду є перехід спадкових прав від однієї особи до іншої та похідним від цього є оформлення прав власності на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що є достовірним факт встановлення спадкоємців померлого ОСОБА_11 - це його дочка ОСОБА_10 та онук ОСОБА_6 Сторони не заперечили того факту, що інших спадкоємців на момент смерті ОСОБА_11 в нього не було.

Як вже зазначалося, рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2012 року опікуном ОСОБА_10 призначено ОСОБА_9 (а.с. 7-8).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 67 ЦК України, опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного та зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 опіка (піклування) встановлюється також для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі діти зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Факт того, що ОСОБА_10 приходиться дочкою спадкодавця ОСОБА_11 сторонами не оспорюється та підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 26 жовтня 2015 року, яке мається в матеріалах справи (а.с. 10).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 30 липня 2012 року ОСОБА_10 є інвалідом дитинства 2 групи (довідно) (а.с. 6).

02 вересня 2008 року вона відмовилася від спадщини після померлого ОСОБА_11 на користь племінника, онука померлого - ОСОБА_6, який поховав померлого за свій рахунок. Свою відмову вона виразила в заяві, яка була посвідчена секретарем Аврамівської сільської ради Монастирищенського р-ну Черкаської області.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім право чином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин) (ст. 215 ЦК України).

Чинним законодавством, а саме ч. 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Висновком судово-психіатричного експерта № 224 від 03 червня 2016 року (а.с. 193-196) ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на 02 вересня 2008 року, коли вона підписала відмову від спадщини, виявляла прояви хронічного, стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноїчної форми з безперервно-прогредієнтним перебігом і вираженим дефектом, через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Суд апеляційної інстанції при перевірці доводів апеляційної скарги щодо спростування висновку експерта, враховує, що згідно ухвали суду про призначення експертизи та змісту самого висновку експертів, експерти були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, тому судом першої інстанції правильно визнано висновок експерта як належний та допустимий доказ по справі, оскільки він відповідає вимогам Інструкції, зокрема п. 4.14 Інструкції, відповідно до якого висновок експерта складається з обов'язковим зазначенням його реквізитів )найменування документа, дати та номера складання висновку, категорії експертизи (додаткова, повторна, комісійна, комплексна), виду експертизи (за галуззю знань) та трьох частин: вступної (Вступ), дослідницької (Дослідження) та заключної (Висновки).

Доводи апеляційної скарги щодо неправдивості висновку експертами не підтверджено належними та допустимими доказами, висновок експертів сторонами не оскаржувався, а посилання на те, що він спростовується показами ряду свідків є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи покази свідків категорично різняться і крім того, законодавством не передбачено обставину спростування висновку експертизи показами свідків.

Висновок експерта був належним чином досліджений як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, він узгоджується з матеріалами справи, а тому підстав для визнання його неправильним та недостовірним у суду немає.

Тому, з врахуванням вищевикладених обставин того, що на момент написання заяви про відмову від спадщини 02 вересня 2008 року ОСОБА_10 не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта № 224 від 13 червня 2016 року та приведених норм чинного законодавства, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання відмови від спадщини недійсною.

Такий висновок районного суду є обгрунтованим, підтверджений наданими доказаними та не спростований вмотивованими доводами, наданими відповідачем в заперечення позовних вимог та доводами апеляційної скарги, які б дали змогу змінити чи скасувати висновок суду в цій частині.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 спадщину прийняв, однак, потім відмовився від належної йому частини спадщини після померлого ОСОБА_11 на користь правнучок спадкодавця ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених за законом.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видані свідоцтва про право на спадщину за законом № 377 та № 379.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов висновку про визнання недійсною відмови від спадщини ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_11 на користь ОСОБА_6, тому колегія суддів вважає також правильним висновок районного суду про те, що права на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_11 - ОСОБА_10 поновлено, а тому підстав для видачі свідоцтв про право на спадщину по ? частині ОСОБА_7 та ОСОБА_8 немає, оскільки особа, яка відмовилась від спадщини на їх користь не мав права спадкувати всю частину майна померлого ОСОБА_11, а тому, суд правильно визнав вказані свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними.

Так як, суд визнав свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 22 липня 2013 року № 377 та № 379 недійсними, тобто, фактично судом була скасована підстава виникнення права власності, тому є правильним висновок суду і в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 22 липня 2013 року за № 1752379 та № 1752247.

Щодо доводів ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо захисту прав ОСОБА_10, колегія суддів вважає їх також необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

П. 4.3 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 опікуни (піклувальники) над неповнолітніми зобов'язані виховувати підопічних у дусі загальноприйнятих моральних норм, піклуватися про їх здоров'я, духовний і фізичний розвиток, навчання, готувати їх до праці та самостійного життя, захищати їх права та інтереси.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму ВСУ «Про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В суді було встановлено, що позивач дізнався про порушення права особи, опікуном якої його призначено в 2015 році під час розгляду справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про скасування заповіту.

Відповідач не спростував даний факт належними доказами і крім того не заперечував тієї обставини, що маючи обізнаність про існування заяви ОСОБА_10 про відмову від спадщини на його користь не повідомив про це ОСОБА_9, після призначення його опікуном останньої.

Тому, за вказаних обставин, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду щодо того, що підстави застосування строку позовної давності та відмови з цієї підстави в задоволенні позову з урахуванням дати видачі свідоцтв про право на спадщину за законом (22 липня 2013 року) відсутні.

Правильним є і висновок суду в частині стягнення судових витрат, який відповідає встановленим вимогам ст. 88 ЦПК України.

Оцінюючи надані сторонами докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості позовних вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем під час розгляду справи надано належні та вмотивовані докази, які дають підстави для задоволення позову, а також для визнання рішення суду законним та обгрунтованим.

Враховуючи встановлені обставини, матеріали справи, доводи сторін та апеляційної скарги, положення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність ухваленого рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, як законного представника малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 в інтересах недієздатної ОСОБА_10 до ОСОБА_6, як законного представника малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Жашківська державна нотаріальна контора Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області, орган опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації Черкаської області про визнання заяви, свідоцтв про право на спадщину недійсними - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :