Єдиний унікальний номер 725/3177/16-ц
Номер провадження 2/725/641/16
15.09.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючого судді Войтун О. Б.
при секретарі Ільєвській О.С.
позивача: ОСОБА_1
представника позивача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП Державної акціонерної компанії «Хліб України» Чернівецького комбінату хлібопродуктів про стягнення коштів по листках непрацездатності, часткової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
В липні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що відповідно до наказу ДАК «Хліб України» №242-К від 01.06.2010 року її було прийнято на роботу на посаду виконуючої обовязків директора ДП ДАК «Хліб України» Чернівецький комбінат хлібопродуктів. В подальшому, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та відповідно наказу №59-К від 20.05.2013 року її було звільнено з роботи, при цьому, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ні в день звільнення ні наступного дня з нею не були проведенні відповідні розрахунки та не виплачено заробітну плату в сумі 7912,80 грн.
Крім того, при нарахуванні її заробітної плати, головним бухгалтером підприємства ОСОБА_3 було допущено помилку на суму 1884,03 грн., яка нею, та після її звільнення, іншими особами виправлена не була.
Також, відповідачем не проведено з нею розрахунків за невикористану відпустку за період з 21.07.2012 року по 20.05.2013 року в сумі 7912,80 грн.
В судовому засіданні позивач, будучи також допитаною в якості свідка, суду пояснила, що при звільненні з нею не були проведені відповідні розрахунки, не виплачено лікарняні, у звязку з чим відповідач повинен нести відповідальність встановлену законом.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не зявився та надав до суду повторну заяву про відкладення розгляду.
Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення)
Враховуючи те, що представник Відповідача в судове засідання не зявився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, за останнім місце проживання. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, а також її покази в якості свідка, пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Статтею 233 КЗпП України передбачено, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Судом встановлено, що з 09.04.2008 року по 20.07.2012 року позивач працювала в ДПДАК «Хліб України» Чернівецький КХП на різних посадах. Зокрема з 01.06.2010 року вона призначена на посаду виконуючої обовязки директора вказаної компанії що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (а/с 4-7).
При цьому у наданій позивачем копії трудової книжки відсутній запис про призначення її на посаду директора зазначеної вище компанії та останнім записом у трудовій книжці є призначення її на посаду радника згідно наказу від 30.07.2012 року, разом з тим, сторони в судовому засіданні визнали той факт, що позивач дійсно працювала на посаді директора ДПДАК «Хліб України» Чернівецький КХП.
Судом встановлено, що наказом №59-к від 20.05.2013 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з посади директора ДПДАК «Хліб України» Чернівецький КХП.
У відповідності до вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року № 4рп-2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, встановлені ст. 116 Кодексу, а саме - в день звільнення, а бо не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою ст. 117 цього Кодексу, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вбачається з розяснень, які містяться в п. 5 постанови пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.
Таким чином, до відповідальності, яка передбачена ст. 117 КЗпП України, застосовується тримісячний строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, що визначений ст. 233 КЗпП України.
Разом з тим, суд відмовляючи в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку під час звільнення, а також компенсації за невикористану відпустку, виходить з наступного.
Так, з метою стягнення вказаних вище виплат, а також застосування до роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України доказуванню підлягає безпосередній факт не виплати вказаних сум, розмір заробітної плати працівника, що звільнився, її середньоденний заробіток, період за який нею не використана відпустка та кількість днів невикористаної відпустки, разом з тим позивачем та її представником не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин, а наведені у позові розрахунки вказаних виплат не узгоджуються з не підтверджені відповідними належними доказами.
У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.
Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників.
Так, на розрахунків наведених у позовній заяві, позивачем надано довідку ДП ДАК «Хліб України» Чернівецький комбінат хлібопродуктів №97 від 27.09.2013 року, відповідно до якої наведено розрахунок її заробітної плати за останні шість місяців, а саме з лютого 2013 року по липень 2013 року, натомість в судовому засіданні встановлено, що позивач була звільнена 20.05.2013 року та будь-які відомості про повторне прийняття її на роботу відсутні, оскільки останнім записом у наданій для дослідження копії трудової книжки є призначення її на посаду радника згідно наказу від 30.07.2012 року.
Таким чином, правова природа виплат, які здійснювались у червні 2013 року та липні 2013 року не встановлена, у звязку з чим суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини справи, зокрема що вказані виплати не були спрямовані на здійснення розрахунків при звільненні з порушенням відповідних строків та при вирішенні даного спору по суті підлягали врахуванню.
Згідно розяснень, які містяться в п. 21 постанови Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.
Так, відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна ) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Разом з тим, суд позбавлений можливості встановити дані, які необхідні для обчислення середнього заробітку позивача, який враховується при розрахунку сум, що підлягають виплаті при звільнені, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів фактично відпрацьованих позивачем днів за останні два місяці роботи, долучений до матеріалів справи журнал по зарплаті належним чином не посвідчений, не містить підпису відповідальної особи та не може вважатись належним доказом.
Також, пунктом 23 постанови Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розяснено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Разом з тим, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б вказували на кількість днів основної і додаткової (якщо на таку позивач має право) відпустки, яка нею не була використана при звільненні, а тому суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини справи, які мають значення для предмету доказування.
Також, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Районні, міжрайонні, міські виконавчі дирекції відділень Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. У разі якщо сума отриманих страхувальником від Фонду страхових коштів перевищує фактичні витрати на надання матеріального забезпечення, невикористані страхові кошти повертаються до робочого органу Фонду, що здійснив фінансування, протягом трьох робочих днів. Страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхувальник-роботодавець, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок для зарахування страхових коштів в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.
Як вбачається, з довідки Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №01-18-14 від 31.01.2015 року, відповідач звертався до фонду з заявами про відшкодування коштів по листках непрацездатності №633587 від 25.06.2013 року на суму 576,50 грн., №633732 від 10.07.2013 року на суму 607,50 грн. Фондом кошти профінансовані в повному обсязі. (а/с 8).
Разом з тим, з вказаної довідки не вбачається, що відповідні розрахунку проведені саме на підставі листків непрацездатності, виданих позивачу, оскільки їх видача відбулась після фактичного звільнення позивача з ДП Державної акціонерної компанії «Хліб України» Чернівецького комбінату хлібопродуктів. Долучена до матеріалів справи копія листка непрацездатності №633732 є неналежної якості, не сприятливою для читання, у ній нерозбірливо вказано кому вона видана, проте вказаний листок непрацездатності охоплює період лікування з 10.07.2013 року по 18.07.2013 року, тобто після звільнення позивача (а/с 13).
Долучена до матеріалів справи копія листка непрацездатності №633587 підтверджує факт амбулаторного лікування позивача з 25.06.2013 року по 05.07.2016 року, що також відбулось після звільнення останньої.
Таким чином, наведені вище докази не можуть вважатись належними для предмету доказування щодо заборгованості відповідача перед позивачем по виплатах за тимчасову втрату працездатності.
У відповідності до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що вона дійсно не отримувала необхідні при звільненні розрахунки, а також їй не було виплачено компенсацію за перебування на лікарняному. Такі покази позивача не спростовуються та не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому в задоволенні вказаних вище вимог слід відмовити у звязку з їх недоведеністю.
Незважаючи на те, що судом розяснювались позивачу та її представнику їх процесуальні права, обовязок доказування, який відповідно до принципу змагальності та диспозитивності покладається на сторін, а також зміст ст.ст. 10,60 ЦПК України, останні не скористались гарантованим ЦПК України їм правом надати належні докази на підтвердження своїх вимог та не звертались до суду з відповідними клопотаннями про їх витребування, а тому обставини, які необхідні для встановлення істини по справі, проведення відповідних розрахунків, залишились недоведеними.
Крім того, відмовляючи в задоволенні позову по суті заявлених позовних вимог також в частині стягнення сум в порядку ст. 625 ЦК України та відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», суд звертає увагу на те, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема, дія вказаної норми права не поширюється на трудові правовідносини, а відповідно до ст. 2 до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.
За таких обставин, вказані норми права до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.83,116,117,233 КЗпП України, ст.21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60,61, 64, 212-215, 218, 294, 367 ЦПК України, суд -
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ДП Державної акціонерної компанії «Хліб України» Чернівецького комбінату хлібопродуктів про стягнення коштів по листках непрацездатності, часткової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. А у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун