Справа № 162/1502/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В.Д.
Провадження № 22-ц/773/1228/16 Категорія: 20 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Лівандовської-Кочури Т.В., Свистун О.В.,

з участю секретаря Концевич Я.О.,

представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «Стохід», ОСОБА_2, державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Оласюка Миколи Миколайовича про скасування реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року, з урахуванням ухвали Любешівського районного суду Волинської області від 29 червня 2016 року про виправлення описки, в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПрАТ «Стохід», ОСОБА_2, державного реєстратора реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Оласюка М.М. про скасування реєстрації права власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивачів ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав, в ній зазначених.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечив апеляційну скаргу.

Представник відповідача ПрАТ «Стохід» - Кононенко Д.Є. подав в суд письмову заяву, в якій просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін та проводити розгляд справи за його відсутності.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області подало в суд письмові пояснення в яких вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і просило справу розглядати за відсутності його представника.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області подав до суду письмове клопотання в якому зазначив, що при розгляді апеляційної скарги покладається на позицію суду апеляційної інстанції, просив справу розглядати за відсутності його представника.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Любешівської районної державної нотаріальної контори Кух В.І. в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представника позивачів ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належність спірного приміщення до житлового фонду. З досліджених у ході судового розгляду доказів підстав для визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора не встановлено. Відповідачі не вчиняли будь-яких дій, спрямованих на порушення конституційних прав позивачів.

Як передбачено ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно інвентарної картки № 45 обліку основних засобів типової міжвідомчої форми № ОС-6 на балансі Любешівської ремонтно-будівельної дільниці знаходилося приміщення гуртожитку по АДРЕСА_2 загальною площею 81,74 кв.м., яке було введено в експлуатацію 21 червня 1977 року (т. 1 а.с. 22, 23).

За відомостями регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області гуртожиток, який розташований по АДРЕСА_2, введено в експлуатацію у 1977 році та було включено до статутного капіталу ВАТ «Волиньрембуд» (Любешівська ремонтно-будівельна дільниця) (т. 1 а.с. 75-77).

Відповідно до протоколу загальних зборів працівників та акціонерів Любешівської рембуддільниці ВАТ «Волиньрембуд» від 17 березня 1997 року на голосування було винесено питання про приєднання Любешівської рембуддільниці ВАТ «Волиньрембуд» до фабрики «Стохід» (т. 1 а.с. 24).

10 грудня 1997 року між ВАТ «Волиньрембуд» та АТЗТ «Стохід» укладено договір купівлі-продажу майна Любешівської ремонтно-будівельної дільниці згідно з умовами договору оренди майна від 1 квітня 1997 року. Згідно додатку № 1 до договору оренди майна до основних засобів включено приміщення гуртожитку (т.1 а.с. 13-14).

Як вбачається із технічного паспорта, виготовленого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 28 квітня 2014 року, приміщення по АДРЕСА_2, 1977 року побудови, значиться нежитловим (т. 1 а.с. 25-27).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що державним реєстратором реєстраційної служби Любешівського районного управління юстиції Волинської області Оласюком М.М. 21 липня 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності ПрАТ «Стохід» на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 загальною площею 96,3 кв.м., підставою для виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року (т. 1 а.с. 21).

На підставі договору купівлі-продажу від 8 квітня 2015 року, укладеному між ПрАТ «Стохід» та ОСОБА_2, який посвідчений державним нотаріусом Любешівської районної державної нотаріальної контори Кухом В.І. і зареєстрований в реєстрі за № 325, ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення, загальною площею 96,3 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 31-33).

Згідно відомостей Державного архіву Волинської області в протоколах сесій та засідань виконавчого комітету Любешівської селищної ради за 1973-2001 роки рішень про надання статусу житлового приміщення або гуртожитку будівлі по АДРЕСА_2 не виявлено (т. 1 а.с. 107).

Архівний відділ Любешівської районної державної адміністрації Волинської області повідомив про відсутність у протоколах сесій виконкому Любешівської селищної ради за 2002-2009 роки рішень про надання статусу житлового приміщення або гуртожитку будівлі по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 105).

Любешівська селищна рада надала інформацію про те, що рішення про надання статусу житлового приміщення або гуртожитку будівлі по АДРЕСА_2 з 2010 року не приймалось (т. 1 а.с. 106).

Любешівський районний сектор управління ДСНС України у Волинській області повідомив про відсутність інформації про погодження дозвільних документів щодо приміщення по АДРЕСА_2 з 1974 по 2005 рік, названий об'єкт в якості гуртожитку будь-яких дозвільних документів не отримував, протипожежні норми і правила для проживання в ньому громадян не погоджувались і відповідно на обліку в органах державного пожежного нагляду не перебував (т. 1 а.с. 112).

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_4 прописаний за вказаною адресою з 10 грудня 1981 року, ОСОБА_6 з 1 березня 1991 року, ОСОБА_5 з 11 червня 1993 року (т. 2 а.с. 66-76).

19 листопада 2015 року комісією в складі посадових осіб Любешівської селищної ради здійснено обстеження житлово-побутових умов позивачів по АДРЕСА_2 та складено акт в якому зазначено про зайняття вказаними особами житлової площі, наявність предметів домашнього вжитку (т. 1 а.с. 215).

Із звітів по житловому фонду форми № 1-житлофонд за 2005-2013 роки вбачається, що ПрАТ «Стохід» подавало у Головне управління статистики у Волинській області відомості про наявність житлового фонду, а саме трьох квартир, загальною площею 97 кв.м. (т. 3 а.с. 14-33).

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року в позові ОСОБА_4 до Любешівської селищної ради, ПрАТ «Стохід» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_2 відмовлено (т. 1 а.с. 116-120).

10 жовтня 1997 року виконавчим комітетом Любешівської селищної ради видано ОСОБА_11 ордер на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_1 у якому зазначено, що до складу сім'ї отримувача квартири входить позивач ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 108).

Згідно довідки виконавчого комітету Дольської сільської ради Любешівського району Волинської області № 687 від 25 листопада 2013 року ОСОБА_12 проживає у АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 109).

Березичівська сільська рада Любешівського району Волинської області у довідці № 965 від 25 листопада 2013 року повідомила, що ОСОБА_6 тимчасово проживає у АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 110).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на момент вчинення державним реєстратором оспорюваних дій) державний реєстратор під час реєстрації речових прав зобов'язаний був встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; відкривати і закривати розділи Державного реєстру прав, вносити до них відповідні записи; вести реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; присвоювати реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; видавати свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надавати інформацію з Державного реєстру прав або відмовляти у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; у разі потреби вимагати подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитувати від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на момент вчинення державним реєстратором оспорюваних дій) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводилася в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначався Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч. 1 ст. 19 вказаного Закону державна реєстрація прав проводилася на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Судом встановлено, що під час реєстрації речових прав на спірне нерухоме майно державний реєстратор вчиняв дії у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірному нерухомому майну у встановленому порядку було надано статус гуртожитка, або іншого жилого приміщення, а сама лише прописка позивачів за адресою спірної будівлі та відповідні вказівки у статистичній звітності та формах господарського обліку не свідчать про надання нерухомості такого статусу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

При укладенні оспорюваного договору від 8 квітня 2015 року власник приміщення відповідно до його прав, закріплених у ст. 41 Конституції України, розпорядився своїм майном, яке йому належало на законних підставах, на власний розсуд.

Належних та допустимих доказів укладення оспорюваного правочину з порушенням публічного порядку позивачами не надано.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність вини відповідачів та вчинення ними дій, спрямованих на порушення конституційних прав позивачів.

Суд не бере до уваги доводи представника позивачів щодо нікчемності договору купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року, оскільки ЦК УРСР не було встановлено обов'язкової нотаріальної форми договорів, укладених між юридичними особами, а поняття нікчемності договору було введено у законодавство лише з ухваленням ЦК України від 16 січня 2003 року.

Не бере до уваги суд покликання представника позивачів у апеляційній скарзі на незастосування положень Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що спірному нерухомому майну у встановленому порядку було надано статус гуртожитка, або іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову відсутні.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду і висновків суду вони не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді