АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5370/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про визнання стороною договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 41, 42), просив суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 10.12.1999 за реєстровим № 5445 частково недійсним у частині покупця - ОСОБА_4; визнати його покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 10.12.1999 за реєстровим № 5445 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С.; визнати договір купівлі-продажу квартири від 14.10.2008 за реєстровим № 3145, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком В.Ф. недійсним.

Вимоги обгрунтовував тим, що восени 1999 року його син ОСОБА_4 повідомив його, що планує створити сім'ю. Гідного житла для проживання родиною його син не мав, а проживати спільно з ними, його батьками, він не хотів. Вони разом довго думали, як вирішити питання із житлом для сина та його нової родини, оскільки родина була молодою та не мала фінансової спроможності придбати житло власним коштом. Саме тому того ж року була висунута пропозиція його сину, узгоджена з його дружиною, ОСОБА_6 Оскільки вони разом із дружиною на той момент мали таку можливість, для створення комфортних умов проживання родини його сина ним була знайдена квартира у будинку в якому мешкає, АДРЕСА_1, у людей, які довгий час були його сусідами і планували з'їжджати. Ними була узгоджена ціна та форма оплати. Вони з сином визначилися, що обрана квартира вимагає ремонту, вартість якого могла приблизно скласти 3-4 тисячі доларів США, після цього він повідомив сина та просив йому допомогти реалізувати придбання квартири № 87. Вони домовилися з сином, що він мав оформити квартиру саме на нього з правом проживання там разом з родиною на строк 15 років, оскільки за цей час мав забезпечити свою родину житлом, а дана квартира мала бути здана в оренду через 15 років для додаткового заробітку йому та його дружині, коли вони не зможуть працювати та будуть на пенсії. Після цього ним було виділено кошти (10 тис. доларів США) на придбання для нього двокімнатної квартири АДРЕСА_1, у якій тимчасово могли проживати син та його родина. Він попросив написати сина розписку, що і було зроблено за день чи два до передачі грошей на придбання квартири. При цьому, на момент купівлі квартири, між ним та його сином було домовлено, що зазначена квартира надається сину виключно

для проживання на період становлення нової родини, при цьому право власності оформлюється на нього і житло надається родині на певний строк до моменту, коли б разом із родиною не придбає собі житло за самостійно зроблені кошти. Всі ці роки він був впевнений, що квартира оформлена на нього і не проявляв до цього ніякої турботи. Син і зараз не заперечує раніше досягнутої домовленості щодо повернення йому його власності але не вчиняє щодо цього жодних дій та уникає спілкування. У вересні 2014 року, спливом 15-річного строку, за який син зобов'язувався заробити на нове житло, позивач звернувся до нього з вимогою повернути йому житло, яке було придбано на конкретні умовах за його кошти. Син повідомив, що потребує більше часу для того, щоб накопичити кошти на нове житло, а тому поки що звільнити квартиру не може. Більше того, з'ясувалося того ж року, квартира була оформлена не на нього, а на сина. І в договорі купівлі-продажу саме син зазначений як покупець. Коли вони повернулися до цієї розмови на початку 2015 року, між ним та сином виникла сварка. Він вкотре пред'явив сину написану ним же розписку та сказав, що вимагає виконання взятого ним на себе зобов'язання. Син вихопив розписку з його рук та порвав. Проте у нього залишилася її копія. За викладених підстав позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзіпозивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставин справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що розписка не може бути прийнята в якості підтвердження укладення договору доручення, оскільки не свідчить, що кошти у розмірі 10 000 доларів США були отримані відповідачем в рахунок укладення договору купівлі-продажу квартири. Крім того, зазначав, що в порушення норм матеріального права суд дійшов помилкового висновку, що договір купівлі-продажу від 10.12.1999 не є удаваним правочином посилаючись на те, що на меті укладення договору було саме купівля-продаж квартири, а не інший вид правочину.

Позивач в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності цих осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його безпідставності і недоведеності.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 10.12.1999 між ОСОБА_9 в особі ОСОБА_10 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_9 в особі ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.67).

З копії розписки наданої позивачем до матеріалів позовної заяви вбачається, що 02.12.1999 ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США для купівлі квартири, яку ОСОБА_4 зобов'язався оформити на ОСОБА_3 для тимчасового проживання його сім'ї. Після придбання постійного житла для сім'ї зобов'язався з квартири виписатися і передати квартиру ОСОБА_3 (а.с.4а). При цьому, позивач стверджував, що дана розписка є по суті договором доручення, укладеним з метою подальшого оформлення договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 58 Цивільного кодексу УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У пунктах13, 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978, вказано, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Таким чином, мнима угода (ст. 58 ЦК) є недійсною незалежно від мети її укладення, оскільки сторони такої угоди не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідною угодою. Такою може бути визнана будь-яка угода, в тому числі здійснена у нотаріальній формі. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання мнимої угоди, суд приймає рішення лише про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. У разі коли за мнимою угодою було передано якесь майно, сторони не позбавлені права звернутися з позовами про його витребування, тому що у зв'язку з відсутністю у такої угоди будь-яких правових наслідків, сторони повинні бути приведені до попереднього стану. Встановивши у розгляді справи, що певну угоду укладено з метою приховати іншу угоду (удавана угода), суд на підставі частини другої статті 58 Цивільного кодексу має визнати, що сторонами укладено саме ту угоду, яку вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цю угоду. Якщо вона суперечить закону, господарський суд повинен прийняти рішення про визнання її недійсною.

В той же час, розписка про отримання ОСОБА_4 грошових коштів, правомірно не прийнята до уваги судом першої інстанції в якості належного та допустимого доказу укладеного договору доручення, оскільки не свідчить, що вказані кошти були отримані в рахунок укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Крім того, суду не надано оригінал даної розписки, що у свою чергу за вимог ст. 58, 59 ЦПК України є неналежним та не допустимим доказом у справі, оскільки представник відповідача ОСОБА_5 заперечував в судовому засіданні суду першої інстанції дійсність поданої до суду копії та її вірність оригіналу.

Основним юридичним фактом, який має бути встановлений є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу квартири та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що укладений 10.12.1999 договір купівлі-продажу спірної квартири не є удаваним правочином в частині, визначення покупця, оскільки на меті укладення договору купівлі-продажу не було мети приховати інший вид правочину, укладеного між сторонами. При цьому, судом першої інстанціївстановлено та не заперечувалося ОСОБА_4, що на меті укладення договору було саме купівлі-продаж квартири, а не інший вид правочину.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання договору від 10.12.1999 недійсним та визнання позивача покупцем за даним договором.

Щодо вимог про визнання недійсним договору від 14.10.2008, то суд першої інстанції також дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, з огляду на безпідставність вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.12.1999 в частині покупця, відсутні й належні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.10.2008 укладеного відповідачем ОСОБА_4, як власником квартири.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є безпідставними і необґрунтованими та не можуть вплинути на законність ухваленого судом рішення.

Отже, підсумовуючи викладене, слід зазначити, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про визнання стороною договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д.Українець

В.А.Шебуєва