Справа № 466/2365/16 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/4459/16 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю представника Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» -Бігун З.В., ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, реєстровий № 26 вчинений 06 січня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. про звернення стягнення на рухоме майно зі всіма при належностями та покращеннями: тип легковий седан - В, марки «TOYOTA», модель «COROLLA», 2007 року випуску, сірого кольору, шасі № НОМЕР_2, об'єм двигуна 1598 см.куб., реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» в користь ОСОБА_3 551 грн. 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду оскаржило ПАТ «ВіЕс Банк».

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції керуючись ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яка визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, не взяв до уваги те, що перелік способів, зазначених у цій статті, не є виключним і не містить заборони щодо звернення стягнення на заставлене майно шляхом вчинення виконавчого напису. Зазначає, що в ОСОБА_3 утворилася заборгованість по сплаті кредиту, про що їй було повідомлено листом-вимогою від 16.10.2014 року, сума заборгованості є безспірною, а тому звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріуса є обґрунтованим. Просить рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» - Бігун З.В. на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4 про заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Судом встановлено такі обставини.

27.12.2007 року ОСОБА_3 та ПАТ «Ві Ес Банк» уклали кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит на суму 21980 доларів США строком до 27.12.2014 року. (а.с.5-8)

Для забезпечення виконання зобов»язань за цим договором сторони по справі уклали договір застави від 27.12.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передала у заставу автомобіль тип легковий седан - В, марки «TOYOTA», модель «COROLLA», 2007 року випуску, сірого кольору, шасі № НОМЕР_2, об'єм двигуна 1598 см.куб., реєстраційний номер НОМЕР_1. (а.с.21-23)

06.01.2015 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу на підставі заяви ПАТ «Ві Ес Банк» було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 26 про звернення стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб легковий седан - В, марки «TOYOTA», модель «COROLLA», 2007 року випуску, сірого кольору, шасі НОМЕР_3, об'єм двигуна 1598 см.куб., реєстраційний номер НОМЕР_1. (а.с.25)

ОСОБА_3 не виконала вимог п.п.1.2, 5.2.2, 5.2.3 кредитного договору, в частині належного виконання зобов»язань по сплаті кредиту та допустила затримання сплати частини кредиту та процентів понад один календарний місяць.

16.10.2014р. банком було направлено позивачці вимогу № 09-3/22514 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № KF46361 від 27.12.2014 року Однак, позивачка жодних дій спрямованих на погашення кредитної заборгованості не здійснила, заперечень з приводу суми заборгованості не заявила та про такі відповідачу не повідомила.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції чинній на момент укладення кредитного договору та підписання договору застави не передбачено.

Висновки суду достатньо мотивовані та відповідають положенням закону.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з п.5.3.1. кредитного договору, п.1.2 Додатку № 1 до кредитного договору, п.12.1.2. Додаткової угоди № 10 банк має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) та інше майно, яке надане в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Пунктом 5.2. договору застави встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, в позасудовому порядку.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус керувалась нормами Закону України "Про заставу", та положеннями п.3.1. гл.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5, в редакції, що діяла на момент вчинення спірного виконавчого напису, згідно якого нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Разом з тим, відповідно до частини 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішеням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Інше передбачене Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», чинним з 1 січня 2004 року, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Прикінцевими і перехідними положеннями вказаного Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в редакції, чинній на час укладення договору застави), визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до якої обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження:

1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом;

2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

А відтак, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса даною статтею не передбачено. Зазначена редакція статті Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», була чинною до 16 жовтня 2011 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" , яким внесено зміни до статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та доповнено "п.5 реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса".

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що кредитний договір та договір застави укладений 27 грудня 2007 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», та застосувавши до спірних правовідносин положення Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» ухвалив рішення про задоволення позову, що відповідає положенням закону.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до посилання, що спірні правовідносини повинні регулюватись Законом України «Про заставу» та положеннями договору застави.

Однак такі посилання є безпідставними, оскільки суперечать правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові №6-70цс12 від 03.10.2012 року, з якого слідує таке: «Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-ІV є спеціальним Законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, у зв'язку з чим Закон України «Про заставу» та ст. 590 ЦК України підлягає застосуванню лише в частині, що йому не суперечить.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг») звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому Законом, або в позасудовому порядку.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом у зазначеній редакції не передбачалось.»

А відтак, оскільки судом правильно встановлено обставини справи та правильно визначено закон, який регулює спірні правовідносини, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.