Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/4199/16Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г.
№22-ц/778/4806/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В.,Кочеткової І.В.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, відділ реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні власністю шляхом виселення

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю квартирою № 26 у будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла та стягнути судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 лютого 1999 року, виданим державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5, він є власником квартири № 26 у житловому будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжя. У вересні 2008 р. з його дозволу у зазначену квартиру вселилися та були зареєстровані в ній: син ОСОБА_4 та дружина сина ОСОБА_2Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 р., шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано, у звязку з чим він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогами про виселення з належної йому на праві власності квартири. Проте, у добровільному порядку ОСОБА_2 не виселяється, з реєстраційного обліку за вказаною адресою не знімається. Вважає, що зазначені дії ОСОБА_7 порушують його право власності, створюють для нього незручності та додаткові витрати, адже комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих осіб. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ніколи не була членом його сімї, ніколи спільно з ним не проживала та не вела спільне господарство.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року (а.с. 117-121) позов ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у користуванні та розпорядженні власністю квартирою 26 у житловому будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з житлового приміщення квартири 26 в житловому будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551, 20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 125-128) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 135) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.137).

У судове засідання 20 грудня 2016 року повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с. 144) представник третьої особи - відділу реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради не зявився, про причини неявки свого представника третя особа апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки даного представника третьої особи та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю всіх інших осіб, які беруть участь у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 98, 99, ч.4 ст. 156 ЖК УРСР та виходив із обґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02.02.1999 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрованим 03 лютого 1999 року у Орендному підприємстві № 2 ЗМБТІ у реєстровій книзі № 269, позивач ОСОБА_3 є власником квартири № 26, яка розташована у житловому будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі (а.с. 11).

17 вересня 2008 року з дозволу позивача - ОСОБА_3 до зазначеної квартири № 26, яка розташована у житловому будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі, вселилися та зареєструвалися в ній син позивача ОСОБА_4 (третя особа у цій справі) та дружина сина ОСОБА_2 (відповідач у цій справі), шлюб між якими було укладено 24 грудня 2005 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2015 року (а.с. 13-14) у справі №331/5490/15-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 19.04.2016 року.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_3 у зазначеній квартирі № 26, яка розташована у житловому будинку № 149 по вул. Гоголя в м. Запоріжжі, зареєстрований, але не проживає (а.с. 7).

Згідно із довідкою ЖБК «Комунаровець-16» від 16.05.2016 р. з 2000 року і по теперішній час позивач ОСОБА_3 проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченко б. 25-б, кв.39. (а.с. 12)

Згідно із довідкою Центру обслуговування абонентів № 2 Єдиної абонентської служби МКП «Основаніє» № 964 від 15.12.2015 року (а.с. 7) за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 син (третя особа у цій справі); ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 невістка (відповідач у цій справі).

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності.

Положеннями статті 41 Конституції України закріплені принципи непорушності права приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) яке здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

За положеннями статей 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не була і не є членом сімї позивача власника квартири ОСОБА_3, так як вона постійно не проживала з останнім однією сімєю за однією адресою та не вела з ним спільного господарства.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи відповідача в обґрунтування заперечень останньої проти позову позивача у цій справі про те, що вона разом з батьками свого колишнього чоловіка, зокрема, позивачем у справі, підтримувала гарні стосунки, спільно святкували свята, що вона з чоловіком робили ремонт в квартирі позивача, не є підставою для визнання її членом сімї саме позивача (власника квартири), оскільки ці правовідносини не мають ознак, що притаманні сімї.

Положення ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, на яку посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки регулює питання користування приміщенням у разі припинення сімейних стосунків з власником приміщення. З огляду на те, що між позивачем та відповідачем не було сімейних стосунків, посилання відповідача на вказану норми є помилковим.

Також наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналізуючи перелічені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні і розпорядження власністю шляхом виселення у цій справі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_9 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену у цій справі, яку вона та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 283 ч. 1 ЦПК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідач ОСОБА_2 поки була членом сімї (дружиною) сина власника квартири ОСОБА_4, то вона й була тією іншою особою, яка мала зі згоди власника вищезазначеної квартири ОСОБА_3 проживати разом із цим сином в останній, оскільки це був власний розсуд власника цієї квартири так використовувати останню.

Помилковими є додаткові посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 була тимчасовим мешканцем цієї квартири, а тому підлягає виселенню на підставі ст. ст. 98-99 ЖК УРСР.

Оскільки, ОСОБА_2 вселялась у цю квартиру не як тимчасовий мешканець, а як член сімї наймача квартири (дружина ОСОБА_4А.) зі згоди власника квартири ОСОБА_3 і без зазначення конкретного терміну проживання, оскільки на момент вселення неможливо було передбачити, коли шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 буде розірваний чи буде розірваний взагалі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні (тимчасова реєстрація відповідачки у квартирі, строковий договір найму (письмовий) між власником квартири та відповідачкою про тимчасове проживання останньої у вказаній квартирі тощо).

А в силу вимог ст. 98 ч. 1 ЖК УРСР тимчасовими мешканцями є особи, які не є членами сімї наймача квартири, але яким цим наймачем було дозволено проживати у квартирі.

Дійсно ОСОБА_2 перестала були членом сімї наймача квартири ОСОБА_4 після розірвання шлюбу з останнім у квітні 2016 року, але це також не робить останню тимчасовим мешканцем цієї квартири.

З розірванням шлюбу із наймачем ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 просто перестала бути тією іншою особою, якій власник квартири ОСОБА_3 дозволяв мешкати у своїй квартирі, а тому втратила право користування цією квартирою та мала у добровільному порядку звільнити останню (виселитися із квартири на вимогу власника квартири).

Так як самостійного без свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 (третя особа у цій справі) права користування вищезазначеною квартирою відповідач ОСОБА_2 не набула і набути не могла, оскільки ніколи не мешкала постійно разом за однією адресою із власником квартири ОСОБА_3 однією сімєю та не вела із ним спільного господарства, що підтверджено належними письмовими доказами та показами свідків у цій справі.

Неможливо припинити те, чого не було, тому суд першої інстанції правильно вважав, що положення ст. ст. 156 -157 ЖК УРСР на ОСОБА_2 не розповсюджуються.

У разі ухилення ОСОБА_2 від виселення із цієї квартири у добровільному порядку, власник квартири ОСОБА_3 мав право просити суд у цій справі на підставі ст. 391 ЦК України усунути йому ці перешкоди, у тому числі шляхом виселення відповідачки із цієї квартири.

Чинним законодавством не передбачено обовязку власника квартири при виселенні за рішенням суду інших осіб, які продовжують жити в його квартирі без його дозволу на це, чим створюють йому перешкоди у користуванні останньою, надавати цим особам інше житло.

Дійсно позивач у своєму позові у цій справі також, окрім ст. 391 ЦК України, додатково посилався в обґрунтування свого позову на ст. ст. 98-99 ЖК УРСР.

Однак посилання позивача у позовній заяві на норми права (ст. 98-99 ЖК УРСР), які не підлягають застосуванню у даній справі, не могли і не можуть бути підставою для відмови в задоволенні предявленого позову позивача у цій справі, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (ст. 119 ЦПК України).

Задоволення судом першої інстанції позову позивача у цій справі з двох правових підстав: ст. 391 ЦК України - яка є правильною та ст. ст. 98-99 ЖК УРСР яка є неправильною, в цілому не призвело до неправильного вирішення цієї справи, а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції оскаржуємим рішенням правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України, вирішено питання про розподіл між сторонами, понесених ними судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (а.с.132), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_10ОСОБА_11