АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/937/15-ц 22-ц/774/1483/К/16
Справа 216/937/15-ц Головуючий в суді першої Провадження № 22ц/774/1483/К/16 інстанції - ОСОБА_1
Категорія № 30 ( ІІІ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Митрофанової Л.В.,

із секретарем Чубіною А.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2,

та її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача Державної казначейської служби України ОСОБА_4, прокурора Кузьменка Сергія Віталійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю Криворізької місцевої прокуратури № 3, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України з позовом, в якому, неодноразово уточнивши свої позовні вимоги просила визначити їй грошову компенсацію в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди, незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, у розмірі 32 731 358,40 грн. та стягнути зазначену суму з держави Україна, на її користь, шляхом списання Державною казначейською службою України з державного бюджету.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 30 березня 2006 року постановою старшого слідчого прокуратури м. Кривого Рогу відносно неї порушена кримінальна справа за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та її затримано в порядку ст. 115 КПК України. Постановою Довгинцевського районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2006 року стосовно неї обрана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка постановою цього ж суду від 03 квітня 2006 року змінена на підписку про невиїзд. Крім того, зазначеною постановою суду накладено арешт на її майно. Протягом 2006-2014 років кримінальна справа неодноразово розглядалась судом, неодноразово поверталась на додаткове розслідування. Постановою слідчого СВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 29 грудня 2014 року кримінальне провадження №0000895 від 08 жовтня 2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, відносно, в тому числі ОСОБА_2, закрито у звязку з відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення, а також знято арешт з майна обвинуваченої та скасовано запобіжний захід. У звязку з незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та суду, їй незаконно оголошено про підозру, незаконно піддано взяттю та триманню під вартою, незаконно обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд; незаконно проведено обшук за місцем її проживання; незаконно піддана кримінальному переслідуванню впродовж 9 років.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 червня 2016 року, в якому ухвалою цього ж суду від 13 червня 2016 року, виправлено арифметичну помилку, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, на її користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, стягнуто моральну шкоду у розмірі 148 596,00 грн., в задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що при визначені розміру стягнутої з відповідача на її користь моральної шкоди, судом не враховано характер незаконного притягнення позивача в якості обвинуваченої впродовж майже 9 років, застосуванням відносно неї запобіжних заходів взяття під варту, підписки про невиїзд, проведення незаконного обшуку та арешту майна, й виниклі у звязку з цим наслідки. Крім того, вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про відшкодування їй моральної шкоди у мінімальному розмірі, та залишив поза увагою те, що розмір мінімальної заробітної плати на момент ухвалення рішення складає 1450 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служби України ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом не вмотивовано розмір моральної шкоди, не встановлено, якими протиправними діями її було заподіяно позивачу. Позивачем не надано доказів її моральних та душевних страждань та в чому вони полягають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню , а апеляційна скарга відповідача відхиленню, з наступних підстав.

Судом установлено, що постановою старшого слідчого прокуратури м. Кривого Рогу юриста 1-го класу ОСОБА_5 від 30 березня 2006 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України та затримано останню в порядку ст. 115 КПК України за підозрою у вчиненні зазначеного злочину (том 1, а.с. 139, 140).

Згідно з постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30 березня 2006 року за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: м. Кривий Ріг, вул.. Лермонтова, 19/25, проведено обшук (том 1, а.с. 142).

31 березня 2006 року позивачу предявлено обвинувачення за ст. 190 ч. 3 КК України на підставі постанови старшого слідчого прокуратури м. Кривого Рогу юриста 1-го класу ОСОБА_5 (том 1, а.с. 145-147).

Постановою Довгинцевського районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2006 року ОСОБА_2 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яку постановою цього ж суду від 03 квітня 2006 року змінено на - підписку про невиїзд (том 1, а.с. 143-144, 149).

Крім того, постановою старшого слідчого прокуратури м. Кривого Рогу юриста 1-го класу ОСОБА_5 від 08 серпня 2006 року накладено арешт на майно ОСОБА_2 (том 1, а.с. 121).

Кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 190 ч. 2, ст. 358 ч. 2 КК України неодноразово направлялась до суду.

Постановами Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 09 лютого 2011 року та Центрально-Міського районного суду м. Кривого рогу від 01 квітня 2013 року зазначену справу повернуто прокурору м. Кривого Рогу для проведення досудового розслідування (том 1, а.с. 153-226).

Відповідно до постанови слідчого СВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 29 грудня 2014 кримінальне провадження №0000895 від 08 жовтня 2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, закрито за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, а також скасовано запобіжний захід та знято арешт з належного їй майна (том 1, а.с. 227-230).

Постановою першого заступника керівника Криворізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 від 20 квітня 2016 року скасовано зазначену вище постанову від 29 грудня 2014 року з підстав її незаконності, передчасності та необґрунтованості (том 2, а.с.154).

Постановою слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП України в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_7 від 30 травня 2016 року закрито кримінальне провадження №0000895 від 08 жовтня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 190 КК України, в тому числі відносно ОСОБА_2, за відсутністю в її діях складу кримінальних правопорушень (том 2, а.с.184-186)

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 піддана кримінальному переслідуванню в період 30 березня 2006 року до 30 травня 2016 року, тобто 122 місяці, під час якого притягалась в якості обвинуваченої по кримінальній справі, відносно неї обирались міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, підписки про невиїзд за її адресою проживання проводився обшук, накладався арешт на майно.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на її користь 148596,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що незаконними діями органів досудового слідства порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість, закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та завдано моральної шкоди, що виявилась в душевних стражданнях, які зазнала позивач в зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під вартою, підпискою про невиїзд, пов'язаними з цим обмеженнями в її житті, в порушенні нормального та звичного способу життя, в порушені і розриві деяких її соціальних зв'язків, в пригніченому стані, почутті приниження, відчаю і страху, що не могло не відбитись на її психологічному стані.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, однак не може погодитися із визначеним судом першої інстанції її розміром.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, а згідно із вимогами ст. 3 цього ж Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених Законом із урахуванням вимоги розумності та справедливості.

Встановивши, що постановою слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 30 травня 2016 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю в її діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 190 КК України, взявши до уваги, що позивач перебував під судом та слідством впродовж 122 місяців та що до неї було застосовано запобіжні заходи у вигляді взяття під варту та підписки про невиїзд, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в частині відсутності доказів заподіяння позивачу ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. У відношенні позивача була обрана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка змінена на підписку про невиїзд, постановою суду накладено арешт на майно позивача, протягом 2006-2014 років кримінальна справа неодноразово розглядалась судом, неодноразово поверталась на додаткове розслідування, увесь час позивач вимушена була захищатися від кримінального переслідування, що спричиняло нервове потрясіння, хвилювання.

Однак, визначаючи розмір належної позивачу компенсації за спричинену їй моральну шкоду, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких законом встановлено лише мінімальній розмір відшкодування моральної шкоди, а реальна компенсація моральної шкоди має визначатись судом з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, а також засад розумності, виваженості та справедливості.

Приймаючи рішення у справі та визначаючи компенсацію моральної шкоди суд помилково взяв за розрахунок розмір мінімальної заробітної плати в розмірі 1218 грн.

Проте, на час постановлення рішення судом першої інстанції відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" розмір мінімальної заробітної плати становив 1450 грн., тому з урахуванням кількості місяців перебування під кримінальним переслідуванням, компенсація моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача становитиме 176900 грн., виходячи з розрахунку 1450 грн х 122 місяці =176900 грн.

На думку колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин справи та обсягу заподіяної шкоди, приймаючи до уваги глибину та тривалість моральних страждань позивача, а також виходячи із засад розумності і справедливості, належною коменсацією моральної шкоди позивачу має бути сума 176900 грн., у звязку з чим рішення суду в частині розміру моральної шкоди підлягає зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача відхиленню.

Керуючись ст. 303, 307 ст.309 ч.1 п.3, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України - відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 червня 2016 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2, змінити, збільшивши його з 148596 грн. до 176900 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_8