Справа № 515/11/16-ц
Провадження № 2/515/149/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Шевиріна А.О.,

за участю секретаря Чумаченко Д.М.,

позивача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою вул.Курчатова, 139 в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.11.2015року набули права власності у рівних частках на обєкт нерухомості за вказаною адресою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого 25.03.2015року. Зазначили також, що у вказаному будинку, крім позивачів, зареєстрована з 14.11.2013року відповідач, яка з дати реєстрації та по теперішній час в будинку не проживає. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не є членом сімї позивачів, тривалий час фактично будинком не користується, плату за його користування та за комунальні послуги не вносить, інші витрати, повязані з утриманням обєкту нерухомості, не несе, вказуючи на те, що відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку за цією адресою не бажає, позивачі вважали, що є підстави для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_4 не є членом родини власників, не проживає та не користується будинком більше 10 років, жодних витрат по утриманню будинку чи сплаті комунальних послуг ніколи не несла, бажання проживати в ньому не висловлювала. Крім того, зазначила, що разом з донькою ОСОБА_1 позивачі мають намір продати успадкований обєкт нерухомості, знайшли вже покупця, однак наявність реєстрації відповідача в будинку значно ускладнює процедуру його відчуження на вигідних умовах.

Відповідач, належним чином сповіщена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. В судовому засіданні, що відбулося 16.02.2016року, позов не визнала. Пояснила, що народилася у 1996 році та з дитинства проживала в будинку прадідуся ОСОБА_5, однак за сімейними обставинами в початкових класах школи переїхала до м.Одеси, де проживає по теперішній час, винаймаючи квартиру. Зазначила, що у 2013 році по досягненню 16 років за місцем своєї реєстрації в с.Дмитрівка отримала паспорт. Зазначила також, що місце реєстрації їй необхідно, зокрема, для оформлення паспорта для виїзду за кордон, а також у звязку з тим, що зареєструватися в іншому місці вона можливості не має. Посилаючись на те, що позивачі набули право власності лише 25.11.2015року, вважала, що один рік непроживання за вказаною адресою як підстава для визнання її такою, що втратила право користування, ще не закінчився, вважала, що у позові слід відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.11.2015року у справі №515/1860/15-ц, яке набрало чинності 08.12.2015року, позивачі набули право власності у рівних частках на спадкове майно, зокрема, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Курчатова, 139, с.Дмитрівка, Татарбунарський район Одеської області, що залишився після смерті ОСОБА_5, померлого 25.03.2015року в м.Татарбунари (а.с.а.с.10, 15).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.12.2015року №51143228 слідує, що набуте право власності на підставі рішення суду у встановленому порядку зареєстровано (а.с.17).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_5, а позивач ОСОБА_1 його донькою, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД№469597, виданим 24.01.1982року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області та свідоцтвом про народження серії ІV-ЖД №361025, виданого 05.05.1988року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.а.с.11,12).

Зі змісту рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 31.10.2008року у справі №2-1055/2008р слідує, що ОСОБА_5 був власником будинку, що знаходиться за адресою: вул.Курчатова, 139 в с.Дмитрівка Татарбунарського району та, крім нього, в будинку проживали ОСОБА_6, син ОСОБА_7, невістка ОСОБА_8 та правнучка ОСОБА_4, які є квартирантами. Зазначеним рішенням суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за позовом власника виселено (а.с.34).

З рішення виконкому Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 26.03.1999року №15 вбачається, що ОСОБА_7 було призначено опікуном над ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.35).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 з 14.11.2013року по теперішній час зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується випискою з по господарської книги №11 Дмитрівської сільської ради від 29.12.2015року та довідкою Дмитрівської сільської ради від 30.12.2015року (а.с.а.с.13,14).

З особових рахунків №№963, 966 погосподарської книги по обєкту нерухомості за вказаною адресою слідує, що ОСОБА_4 з моменту народження у 1996 році до теперішнього часу перебуває у списку членів господарства, при цьому інший квартирант ОСОБА_7, який є опікуном ОСОБА_4, на підставі рішення суду з вказаного домоволодіння у 2008 році вибув (а.с.а.с.53-56).

В судовому засіданні свідки-сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили, що ОСОБА_4 проживала в будинку ОСОБА_5 лише в дитинстві, близько 10 років свідки відповідача в с.Дмитрівка не бачили.

Свідок ОСОБА_14 дала показання, що ОСОБА_4 разом з бабкою ОСОБА_8 проживали ІНФОРМАЦІЯ_3 після того, як ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було виселено з будинку по вул.Курчатова 139 за наслідками родинного конфлікту.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами з сервітутних правовідносин, суд виходить з такого.

За змістом ч.1 ст.401 Цивільного кодексу (далі ЦК) України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При цьому член сім'ї власника житла, згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З урахуванням того, що ОСОБА_4 набула права користування житловим приміщенням при народженні в 1996 році в силу закону як член сім'ї власника ОСОБА_5, при цьому вона зберігла сервітут у 2008 році після втрати її опікуном ОСОБА_7 права користування будинком, однак в подальшому фактично не проживала в будинку близько 10 років, та з набуттям повноліття не намагалася туди вселитися, беручи до уваги те, що вона наміру проживати в будинку не має, витрати по сплаті комунальних послуг та його обслуговуванню не несе, суд вважає, що ОСОБА_4 як член сім'ї колишнього власника ОСОБА_5 втратила право користування вказаним будинком, і тому є підстави для задоволення позовних вимог нових власників ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що при подачі позову, позивачі сплатили судовий збір у розмірі 551 грн.20коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачами інших витрат в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, сплачений позивачами судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на їх користь.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.3,10,11,14, 57-60,64, 88, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Цивільний позов ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: вул.Курчатова, 139, с.Дмитрівка, Татарбунарський район Одеської області.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, судові витрати у розмірі 275 (двохсот сімдесяти пяти) гривень 60коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, судові витрати у розмірі 275 (двохсот сімдесяти пяти) гривень 60коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: