Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 1227/9758/2012
Провадження № 22ц/782/28/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів - Дронської І.О., Борисова Є.А.,

при секретарі- Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк" на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на квартиру та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2012р. Публічнє акціонернє товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачів, після уточнення якого просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1 -497 ЕС від 03.09.2008 року в сумі 246203,22грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 56,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ( на підставі договору іпотеки б/н від 03.09.2008 р.) Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведення дій щодо оформлення та з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що 03.09.2008р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1- 497 ЕС від 03.09.2008 р., відповідно до якого банком останній було надано кредит у розмірі 75000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 26% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2013р.

Для забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем і відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, 03.09.2008р. було укладено договір іпотеки б/н нерухомого майна, за умовами якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 56,70 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, яка належить на праві власності відповідачам.

Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 97 500,00грн.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 26.10.2015 р. має заборгованість - 246203 грн.22 коп., а тому просили задовольнити позов.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 листопада 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до вимог, ч. 5 ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення відповідачів належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги судом першої інстанції були виконані частково.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з критичної оцінки вимоги щодо повідомлення іпотекодавця відповідно до ст.35 ЗУ України «Про іпотеку», адже дана вимога не містить реквізитів офіційного документу (підпис уповноваженої особи) та в матеріалах справи відсутні належні докази відправки даної вимоги адресатам та їх отримання, тобто не були виконані вимоги ст.35 ЗУ «Про іпотеку», щодо повідомлення іпотекодавців. До того ж, в матеріалах справи відсутні оригінали договорів іпотеки та договору кредиту, а тому суд не мав можливості перевірити достовірно зазначену в позові інформацію.

Відмовляючи в задоволенні позову про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку відповідачів, суд першої інстанції послався на положення ст.ст.33,40 ЗУ «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР, а тому дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Що стосується висновків суду в частині відмови у задоволенні позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, то судова колегія не може погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні дані.

03.09.2008р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 1- 497 ЕС від 03.09.2008 р., відповідно до якого банком останній було надано кредит у розмірі 75000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 26% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2013р.

Для забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем і відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_2, 03.09.2008р. було укладено договір іпотеки б/н нерухомого майна, за умовами якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 56,70 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, яка належить на праві власності відповідачам.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 26.10.2015 року сума боргу складає 246 203,22грн., з яких:

54734,55грн.- заборгованість за кредитом;

92741, 46грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом;

86765,15грн.- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

250,00грн. - штраф (фіксована частина);

11712,06грн. - штраф (відсоток від суми).

Останній платіж було здійснено 22.05.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, обставини щодо укладення кредитного та іпотечного договорів, а також сума заборгованості ніким зі сторін не оспорюється.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 2, 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Судова колегія звертає увагу що поняття «майно» яке міститься у статті 1 Першого Протоколу Європейської Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст.41 Конституції України та чинному ЦК України. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать і боргові вимоги відповідно до яких , заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування власністю, зазначене положення висвітлено в рішенні «Гайдук та інші проти України» (ухвала щодо прийнятності від 02 липня 2002 року). Отже, керуючись принципом restitutio in integrum, що полягає у відновленні настільки, наскільки це можливо, попереднього стану, який позивач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї відносно нього, судова колегія приходить до висновку про те, що оскільки відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувались, у позивача виникло право на звернення до суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Крім того, така позиція викладена і в Постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року по справі № 6-455цс15, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище норми матеріального права, обставини справи, та прийшов до помилкового висновку про відмову у позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки .

Таким чином, виходячи з вищевикладеного та з урахуванням того, що направлення письмової вимоги щодо добровільного звільнення предмету іпотеки не є обов'язковим, тобто не направлення такої вимоги не може бути підставою для відмову у задоволенні позову з цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири, загальної площі 56,7 кв.м АДРЕСА_1

Частиною 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначив, що сторони в п.12 договору іпотеки визначили вартість предмета іпотеки в сумі 97500грн., отже сторони, на думку позивача, обумовили вартість предмета іпотеки у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому саме за цією сумою необхідно реалізовувати вказану вище квартиру.

Проте, судова колегія не може погодитись з таким доводом апеляційної скарги, оскільки дійсно сторони в п.12 Договору передбачили вартість предмета іпотеки в сумі 97500грн., але це стосується реалізації предмета іпотеки в позасудовому порядку.

В даному випадку це питання вирішується в судовому порядку і суд приймає до уваги Постанову Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року за № 6-1205цс15, а тому, з урахуванням висновків вказаної Постанови ВСУ, початкова ціна повинна встановлюватися на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Також, судова колегія не може погодитися з висновком суду щодо ненадання позивачем оригіналів кредитного договору та договору іпотеки, оскільки відповідачі факт укладення вказаних договорів, як і заборгованість за кредитним договором не оспорювали, а тому у суду першої інстанції не було підстав критично їх оцінювати.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що висновок суду в частині відмови у задоволенні позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є помилковим.

Що стосується висновків суду про відмову у задоволенні позову про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку відповідачів у територіальному органі державної міграційної служби України до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, то судова колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже в розумінні вказаної норми установлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини 2 статті 109 ЖК України, тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення, оскільки виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України).

Такої думки дотримується Верховний Суд України в постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39 цс15), від 24.06.2015 року (справа № 6-447цс15) та від 30.09.2015 року (справа №6-1892 цс15), які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Також, апеляційним судом була перевірена інформація щодо наявності у відповідачів у власності іншого житла та згідно довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, у останніх іншого житла, крім зазначеного в договорі іпотеки, а саме квартири загальною площею 56,7 кв.м розташованої АДРЕСА_1, не має.

Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, задоволенню не підлягають, оскільки спірна квартира, будучи предметом договору іпотеки, придбана відповідачами не за рахунок отриманого від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредиту, задовго до оформлення кредитного договору та договору іпотеки.

Таким чином, враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав в частині задоволення позову про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку відповідачів у територіальному органі державної міграційної служби України до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Посилання апелянтом на ЗУ «Про виконавче провадження» та ч.4 ст.109 ЖК України про те, що відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті, на увагу не заслуговує.

Частиною 4 ст.109 ЖК України передбачено, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фонді житла для тимчасового проживання відповідно до ст.132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

З аналізу зазначеної статті вбачається, що мова йде про жилі приміщення, які придбані за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а як встановлено, квартира відповідачів була придбана не за рахунок кредитних коштів, у зв'язку з чим, положення цієї статті до даних правовідносини не застосовуються.

Така ж позиція була висловлена у Постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року (справа № 6-2830 цс15).

Посилання апелянта на те, що суд не перевірив наявність вільних приміщень з фонду житла для тимчасового проживання у м.Сєвєродонецк, на увагу не заслуговує, оскільки відповідно ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, таких клопотань позивачем не заявлялось.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає відхиленню, а рішення суду в цій частині залишенню без змін.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга заслуговує на увагу частково, а рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст.303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, ст. 33, 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» , судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 листопада 2015 року змінити, скасувавши у частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 3 вересня 2008 року, а саме: квартиру, загальною площею 56,70 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, яка належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_5, ідентифікаційний НОМЕР_4, ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, шляхом продажу вказаної квартири іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою- покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з вартості якої підлягає сплаті заборгованість за кредитним договором № 1-497 ЕС від 03 вересня 2008 року в сумі, що становить 246203,22 гривень, з яких : 54734,55грн.- заборгованість за кредитом; 92741, 46грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом; 86765,15грн.- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00грн. - штраф (фіксована частина); 11712,06грн. - штраф (відсоток від суми).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1496 (одна тисяча чотириста дев'яносто шість) гривень 87 (вісімдесят сім) копійок, по 299 гривень 37 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий Єрмаков Ю.В.

Судді: Дронська І.О.,

Борисов Є.А