Справа №: 398/3626/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"16" грудня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суду Кіровоградської області в складі головуючої судді Голосеніної Т.В., за участі секретаря Шаповал І.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Олександрійської міської ради, ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання частково незаконним та скасування розпорядження (наказу) органу приватизації,визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до виконавчого комітету Олександрійської міської ради, ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання частково незаконним та скасування розпорядження (наказу) органу приватизації,визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Позовні вимоги мотивовано тим, що право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_2 без належної правової підстави, у зв'язку з чим свідоцтво про право власності на житло, видане згідно з розпорядженням (наказом) від 17 червня 1997 року НОМЕР_1, зареєстроване Олександрійським КМБТІ 25.06.1997р. за реєстр. №9509/68 підлягає визнанню частково недійсним, а розпорядження (наказ) органу приватизації від 17.06.1997р. НОМЕР_1 - скасуванню у частині визнання ОСОБА_2 суб'єктом приватизації.

Як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що законодавством, яке діяло у період приватизації спірної квартири, було передбачено, що приватизація державного житлового фонду може бути здійснена лише уповноваженим наймачем та членами його сім'ї, які постійно мешкають разом з наймачем та з обов'язковим письмовим погодженням всіх повнолітніх членів сім'ї на здійснення такої приватизації та визначення часток кожного з них. Її рідний брат ОСОБА_2 з листопада 1996 року у спірній квартирі не мешкав, хоча місце його проживання було в ній зареєстроване в установленому законом порядку. Встановлених законом підстав для збереження за ним жилого приміщення її брат не мав, у зв'язку з чим втратив право на житло через шість місяців після припинення спільного проживання з батьками, що у відповідності до ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», свідчить про незаконність приватизації спірної квартири у червні 1997 року.

Крім того, зазначає, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_2 був повнолітнім, а тому, для її приватизації необхідна була його письмова згода (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. № 56 в редакції наказу № 72 від 05.08.1994р.). Проте, вказаної згоди її рідний брат не давав, оскільки на час приватизації квартири постійно проживав за межами Кіровоградської області.

Позивач подала письмову заяву, якою просила розглядати позов без її участі, позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача виконавчого комітету Олександрійської міської ради ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечив, вважає їх законними та обґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_2 подав письмову заяву, в якій просив проводити судовий розгляд без його участі, позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити в повному обсязі. У письмовому поясненні зазначив, що він дійсно на момент приватизації у спірній квартирі не проживав, оскільки з листопада 1996 року перебував за межами Кіровоградської області, а саме працював у м. Кременчуці та не надавав свою згоду на її приватизацію. Ні батько, ні мати не повідомляли його про їх намір приватизувати зазначену квартиру, будь-які документи чи заяви, що підтверджують надання ним згоди на приватизацію квартири, не підписував та не подавав в органи БТІ чи інші установи. Крім того, він не виявляв бажання приватизувати спірну квартиру, оскільки на той час у нього був намір отримати власне житло в м.Кременчуці.

Треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти задоволення позову не заперечили та письмовими заявами просили розглядати справу без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновок, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 червня 1997 року батьком позивача - ОСОБА_3 було реалізовано право на безоплатну приватизацію об'єкта державного житлового фонду - трикімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 65.9 м2, у т.ч. житловою - 37.8 м2, що підтверджується виданим йому та членам його сім'ї згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.1997р. НОМЕР_1 свідоцтвом про право власності на житло, зареєстрованим Олександрійським КМБТІ 25.06.1997р. за реєстр. №9509/68. До вказаного свідоцтва в якості суб'єктів приватизації (членів сім'ї квартиронаймача) було автоматично вписано позивача, на той час ОСОБА_1, матір ОСОБА_4 та її молодшого брата ОСОБА_2, у зв'язку з чим ними було набуто права власності на спірну квартиру у рівних з батьком частках.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

За умовами п.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56 в редакції наказу № 72 від 05.08.1994р.) (далі - Положення), яке було чинним на момент приватизації спірної квартири, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Частиною 4 цієї статті встановлено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Як встановлено ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Таким чином суд дійшов висновку, що законодавством, яке діяло момент приватизації трикімнатної квартири АДРЕСА_3, було передбачено, що приватизація державного житлового фонду може бути здійснена лише уповноваженим наймачем та членами його сім'ї, які постійно мешкають разом з наймачем та з обов'язковим письмовим погодженням всіх повнолітніх членів сім'ї на здійснення такої приватизації та визначення часток кожного з них.

Згідно з визначенням, наданим у п. 1.2 Інструкції щодо порядку взаємодії структурних підрозділів, відповідальних за реалізацію державної політики щодо попередження насильства в сім'ї, служб у справах дітей, центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді та відповідних підрозділів органів внутрішніх справ з питань здійснення заходів з попередження насильства в сім'ї (затверджена спільним наказом Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту, МВС України від 07.09.2009р. № 3131/386, зареєстрована в Мінюсті України 30.09.2009р. за № 917/16933), членами сім'ї є особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання.

Тобто, чинне законодавство України, як на момент здійснення приватизації спірного об'єкта житлового фонду, так і на час звернення до суду з позовом, встановлює, що до членів сім'ї власника житла належать лише особи, які проживають спільно.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР (у редакції чинній на момент приватизації спірної квартири) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках:

1)призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на військовій службі;

2)тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи (екіпажі суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій тощо) або у зв'язку з навчанням (студенти, аспіранти тощо) - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3)поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї. Якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, не залишились проживати члени їх сім'ї і приміщення надано іншим громадянам або вселення в нього є неможливим з інших причин, то після закінчення строку перебування дітей у державному дитячому закладі, повернення їх від родичів, опікуна (піклувальника) їм у порядку, передбаченому частиною першою статті 46 цього Кодексу, надається жиле приміщення виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів за останнім постійним місцем проживання;

4)виїзду в зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника) - протягом усього часу виконання цих обов'язків;

5)влаштування інвалідів у будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги - протягом дванадцяти місяців;

6)виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому;

7)взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік законодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

На час приватизації спірної квартири ОСОБА_2 був повнолітнім, а тому, на підставі ч 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. № 56 в редакції наказу № 72 від 05.08.1994р. для її приватизації необхідна була його письмова згода.

Як вбачається з копії заяви про передачу у власність житла при її оформленні вона подана третьою особою по справі ОСОБА_3 До заяви долучена довідка про склад сім'ї наймача квартири ОСОБА_3, де також зазначено члена сім'ї ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З довідки, виданої КП «Житлогосп» від 24.11.2016 року ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 був зареєстрований, але фактично не проживав з липня 1996 року по грудень 1998 року.

Відомості про те, що ОСОБА_2 подавав письмову згоду на приватизацію зазначеної квартири, відсутні.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми, та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч.5 цієї статті до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, суд дійшов висновку, що враховуючи відсутність у ОСОБА_2 правових підстав для участі у приватизації спірної квартири, неподання ним письмової згоди на здійснення її приватизації зміст оспорюваного свідоцтва суперечить чинним на час приватизації актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок приватизації спірної квартири мало місце порушення її прав, так як участь ОСОБА_2 у приватизації квартири зменшує її частку та частки її батьків у спірному нерухомому майні.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З огляду на те, що оспорюване свідоцтво на право власності на житло видане на підставі розпорядження (наказу) виконавчого комітету Олександрійської міської ради народних депутатів від 17.06.1997р. № 10952, вказаний акт індивідуальної дії підлягає скасуванню в частині визнання права на приватизацію державного житлового фонду за ОСОБА_2.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Керуючись ч. ч. 1-3, 5 ст. 202, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, ст. 71 ЖК Української РСР, ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 3, 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження (наказ) виконавчого комітету Олександрійської міської ради народних депутатів від 17 червня 1997 року № 10952 в частині визнання права на приватизацію державного житлового фонду за ОСОБА_2.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане згідно з розпорядженням (наказом) від 17 червня 1997 року № 10952, зареєстроване Олександрійським КМБТІ 25 червня 1997 року за реєстр. № 9509/68 в частині визнання права власності на квартиру за ОСОБА_2.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя