Справа № 489/7712/15-ц
Номер провадження 2-з/489/6/16
Ухвала

Іменем України

25 лютого 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича, розглянувши заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 (далі-заявники) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив

В лютому 2016 року заявники звернулися до суду з вказаною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що третя особа у справі володіє 1/2 часткою спірної квартири. Вважають, що інша 1/2 частки належить заявникам в порядку спадкування за законом. Зазначають, що існує висока ймовірність того, що ОСОБА_4 може в будь-який момент здійснити відчуження квартири на користь інших осіб, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Просили суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким способом у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини.

В процесі тлумачення норм ЦПК України щодо забезпечення позову Конституційний Суд України в рішенні від 31 травня 2011 року у справі N 1-18/2011 звернув увагу на таке.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову (частина третя статті 152, частина четверта статті 153, стаття 155, пункт 2 частини першої статті 293 Кодексу) ( 1618-15 ).

Аналіз зазначених положень Кодексу дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

Частина 3 статті 151 ЦПК України встановлює, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суддя зазначає, що мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд накласти арешт на спірне майно та заборонити вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Позивачами у справі зазначено відповідачем приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3, якій не належить на праві власності спірна квартира. Тому, визначені законом підстави для накладення арешту на майно у суду відсутні, оскільки закон чітко вказує на вжиття такого заходу забезпечення позову щодо майна, що належить відповідачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі вже зверталися до суду з тотожними вимогами, але до двох відповідачів: ОСОБА_4 та приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру та гараж.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.09.2014 за ОСОБА_2, ОСОБА_1 визнано по 1/2 частки за кожною право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12.12.2014 вище зазначене рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва скасовано в частині визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_1 права власності по 1/2 частині спірної квартири. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності за кожною по 1/2 частині спірної квартири в порядку спадкування за законом відмовлено.

Як вбачається з зазначеного рішення апеляційного суду Миколаївської області, судом встановлено, що не можливість отримання ОСОБА_2, ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, яка пов'язана з відмовою нотаріуса у вчинені нотаріальної дії не є незворотною та безумовною підставою. Це лише недолік, який підлягає усуненню заявниками. Через що відсутні підстави вважати можливість отримання свідоцтва втраченою, а спадкові права - порушеними.

Аналізуючи матеріали справи та обставини, встановлені вище вказаними рішенням, суд приходить до висновку, враховуючи позицію Пленуму Верховного суду України, висловлену в постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки не вбачається реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суддя

ухвалив

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня при проголошенні ухвали - з дня її отримання.

Суддя В. В. Кокорєв