АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Державного концерну «Укроборонпром» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДК «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначав, що 21 березня 2014 року його призначено на посаду заступника генерального директора ДК «Укроборонпром», а 02 квітня 2014 року - переведено на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності. Наказом від 08 серпня 2014 року № 268-ОС його звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Незаконність свого звільнення він оспорив у судовому порядку, рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року його поновлено на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності ДК «Укроборонпром». Фактично його поновлено на роботі 06 квітня 2015 року (наказ № 62-ОС). Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути на його користь із ДК «Укроборонпром» середній заробіток за час вимушеного прогулу із 08 серпня 2014 року по 06 квітня 2015 року у розмірі 378 709, 24 грн, допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 378 709, 24 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ДК «Укроборонпром» подало апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк позовної давності, який пропущено останнім без поважних причин. Також зазначає, що суд невірно обрахував період вимушеного прогулу, зокрема період з 16.12.2014 по 09.04.2015 не може бути віднесеним до часу вимушеного прогулу, оскільки позивач з дня ухвалення рішенням судом апеляційної інстанції міг у будь-який час приступити до виконання обов'язків на посаді першого заступника Генерального директора, але не зробив цього. Крім цього, посилається на те, що судом при обчисленні середньої заробітної плати не були в повній мірі враховані положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції визнав причини пропуску позивачем строку звернення до суду поважними та виходив з обґрунтованості вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з ДК «Укроборонпром», обіймаючи посаду заступника генерального директора, а з 02 квітня 2014 року - переведений на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності на цьому підприємстві.

Наказом генерального директора від 08 серпня 2014 року № 268-ОС його звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 наказом генерального директора ДК «Укроборонпром» від 08 серпня 2014 року № 268-ОС та зобов'язано ДК «Укроборонпром» поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності ДК «Укроборонпром» з 08 серпня 2014 року, внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні записи про визнання запису про звільнення недійсним та поновлення на роботі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ДК «Укроборонпром» відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року залишено без змін.

03.04.2015 року Шевченківським районним судом м. Києва на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.12.2014 видано виконавчий лист.

Наказом ДК «Укроборонпром» від 06.04.2015 № 62-ОС позивача поновлено на роботі на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності цього підприємства з 08.08.2014 року.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці»від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, за своєю природою є санкцією, яка застосовується до роботодавця у разі звільнення працівника без законної підстави. Таким чином, висновків про те, що вимоги позивача не обмежуються будь-яким строком звернення до суду, апеляційний суд дійшов внаслідок неправильного застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Позивач наводив причини поважності пропущеного ним строку звернення до суду за вирішенням трудового спору (а. с. 53), які суд першої інстанції дослідив і надавши їм належну правову оцінку визнав поважними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк позовної давності, який пропущено останнім без поважних причин не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги, щодо переоцінки доказів, не належить до компетенції суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановлено порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Відповідачем до суду апеляційної інстанції не заявлялось клопотань про дослідження доказів, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановлено порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також не заявлялось клопотання про дослідження нових доказів, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням положень викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дійшов обґрунтованого висновку щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом за захистом своїх трудових прав без поважних причин та судом при розгляді справи з'ясовані всі обставини справи та права і обов'язки сторін.

Ураховуючи наведене, колегія судді дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Разом з цим, вимушеним прогулом у розумінні ст. 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно, після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця за ст. 236 КЗпП України.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України) та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України) передбачаються окремими нормами матеріального права, мають відмінну правову природу.

У справі, що переглядається, позивач ставить питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України, між тим суд першої інстанції стягнув з ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_1 середній заробіток в тому числі й за період (із 16 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року), що не є вимушеним прогулом, оскільки позивач поновлений на посаді рішенням суду від 16 грудня 2014 року.

За вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України за період з 08 серпня 2014 року (день звільнення) по 16.12.2015 року (поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення).

Водночас, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача про те, що визначаючи суму середнього заробітку судом першої інстанції не були в повній мірі враховані положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розд. IV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Разом з цим, відповідно до п. 3 розділу 3 Порядку премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому період відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Крім того, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (п. 4, розділу 3 Порядку).

У відповідності до довідки ДП «Укроборонпром» про доходи ОСОБА_1, з якої виходив суд першої інстанції, за останні два місяці роботи позивачу нараховано дохід, зокрема, червень 2014 - 68 064,79 грн., липень 2014 - 27 179,24 грн., а отже його середньо денна заробітна плата склала 2 267,72 грн.

Однак, згідно службової записки головного бухгалтера ДП «Укроборонпром», яка була надана відповідачем в суді першої інстанції, у суми зазначені в довідці були також включені премії та відрядження, які не були обраховані згідно з Порядком.

У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів відповідача щодо належного обрахунку середнього заробітку, обмежившись посиланням на те, що відповідачем не надано доказів нарахування позивачу таких виплат, однак вірний розрахунок середнього заробітку має ключове значення, з метою недопущення порушень майнових прав як позивача, так і відповідача.

Так, з наданих відповідачем даних вбачається, що позивач за червень, липень 2014 року відпрацював 27 робочих днів, а нарахована середня заробітна плата склала 50 368,34 грн., виходячи з наступного: за червень 2014 року позивачу нараховано дохід в розмірі 68 064,79 грн., що включає в себе: 13 768,42 грн. оклад за відпрацьованих 12 робочих днів; 13 768,42 грн. надбавка за інтенсивність; 2 065,26 грн. надбавка за державну таємницю; 19 843,04 грн. перебування у відрядженні (7 робочих днів); 2 426,67 грн. премія за І квартал 2014 року; 16 192,98 грн. премія за II квартал 2014 року (за відпрацьованих 44 дні в II кварталі), а отже, з урахуванням вимог Порядку, за червень 2014 року середня заробітна плата ОСОБА_5 склала 34 018,34 грн., а саме: 13 768,42 грн. оклад за відпрацьованих 12 робочих днів; 13 768,42 грн. надбавка за інтенсивність; 2 065,26 грн. надбавка за державну таємницю; 4 416,24 грн. премія за II квартал 2014 року пропорційно відпрацьованого часу в II кварталі (12 робочих днів).

за липень 2014 року ОСОБА_2 нараховано дохід в розмірі 27 179,24 грн., що включає в себе: 14 217,39 грн. оклад за відпрацьовані 15 робочих днів; 2 132,61 грн. надбавка за державну таємницю; 10 829,24 грн. перебування у відрядженні (4 робочих дні), а отже,з урахуванням вимог Порядку, за липень 2014 року середня заробітна плата ОСОБА_2 склала 16 350,00 грн., а саме: 14 217,39 грн. оклад за відпрацьованих 15 робочих днів; 2 132,61 грн. надбавка за державну таємницю.

Відтак, середньоденна заробітна плата становить 1 865 грн. 49 коп. (50 368,34 грн. : 27 днів).

Час вимушеного прогулу, становить з 08 серпня 2014 року (день звільнення) по 16.12.2015 року (поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення), а кількість робочих днів за визначений період часу складає 92 днів. Отже, оплата за час вимушеного прогулу становить 171 625, 08 грн. (1 865,49 грн. х 92 днів).

Виходячи з наведеного, до сплати позивачу підлягає середній заробіток у сумі 171 625, 08 грн.

Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду шляхом зменшення визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 378 709.24 грн. до 171 625, 08 грн та зазначення про те, що ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з утриманням з неї податків і інших обов'язкових платежів.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення визначеного судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то й підлягає зменшенню визначена судом сума судового збору з 3 787 грн. 09 коп. до 1716, 25 грн, яку суд першої інстанції правомірно (ст. 88 ЦПК України) стягнув з відповідача на користь держави.

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного концерну «Укроборонпром» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року змінити.

Зменшити стягнуту з Державного концерну «Укроборонпром» (м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 378 709 (трьохсот семидесяти восьми тисяч сімсот дев'яти) грн. 24 коп. до 171 625, 08 грн ( сто сімдесят одної тисячі шістсот двадцять п'ять) грн. 08 коп. з утриманням з неї податків і інших обов'язкових платежів відповідно до вимог чинного законодавства України та, відповідно, зменшити стягнуту з Державного концерну «Укроборонпром» (м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, ) на користь держави суму судового збору з 3 787 (трьох тисяч сімсот восьмидесяти семи) грн. 09 коп. до 1716, 25 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 25 коп.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді