Справа № 161/2759/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1395/16 Категорія: 21 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Осіпука В.В., Подолюка В.А.,

секретар - Черняк О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Валянська Тетяна Петрівна про визнання договору дарування часток житлового будинку недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року в даній справі в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, порушено норми процесуального права та не відповідає нормам матеріального права та встановленим обставинам справи. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 06.09.2013року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Валянською Т.П. за р.№2641.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Звертаючись з позовом до відповідача, позивач зазначив три окремі, взаємовиключні підстави для визнання договору дарування недійсним. Так, вказує, що відповідач обманним шляхом спонукав його до підписання цього договору, тобто відповідно до ст.230 ЦК України застосував обман; він помилився щодо правової природи правочину, так як бажав укласти договір довічного утримання і згідно ст.229 ЦК України має місце помилка; договір дарування відповідно до ст.233 ЦК України договір був укладений під впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено з матеріалів справи, що ОСОБА_1 належав на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

14 листопада 2008 року посвідчено договір дарування 49/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на ім'я ОСОБА_3. Відповідно до цього договору дарування ОСОБА_1 безплатно передав у власність ОСОБА_3, а останній прийняв у дар 49/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

06 вересня 2013 року між сторонами по справі укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар 21/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Валянською Т.П.

Відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Разом із тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. (ст.744 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ч.1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Положеннями статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З роз'яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору дарування та обставин, із якими позивач пов'язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлював природи укладеного правочину та його наслідків, помилявся щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на його волевиявлення, та на час укладання договору дарування сторони мали будь-які домовленості про взаємну вигоду, покладання на обдарованого обов'язку утримувати дарувальника.

Про обізнаність позивача щодо укладення саме договору дарування свідчать матеріали справи. З тексту договору дарування встановлено, що сторони укладаючи договір дарування засвідчили про їх обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали цей договір. Згідно п.1.1 договору дарувальник - позивач по справі, обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, подарував, а обдаровуваний - відповідач, прийняв у дар 21/100 часток житлового будинку. У п.4.3 договору сторони ствердили, що у момент укладення договору усвідомлювали значення своїх дій і могли ними керувати; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладені договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається відповідно із справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; вчиняється з наміром створення правових наслідків, не приховує інший право чин.

Обов'язок дітей, утримувати батьків, які потребують такої допомоги визначений нормами сімейного законодавства ст.ст.202-206 СК України, та для виконання цього обов'язку укладання будь-яких угод не є обов'язковим.

Відповідач є сином позивача, який подарував йому частину будинку. На час укладення договору позивач проживав разом з дружиною ОСОБА_6, наявність у нього хвороби не свідчить про безпорадний стан і у зв'язку з цим потребу стороннього догляду та додаткового утримання.

Після укладення договору дарування частки будинку сину ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 залишався власником 30/100 частин цього ж будинку та проживав у ньому. Отже, частина подарованого житлового будинку не може вважатись як єдиним житлом позивача, яке він відчужив і таким чином позбавив себе житла.

На час укладення договору дарування відповідач вже був власником 49/100 частин будинку АДРЕСА_1 та проживав у ньому. Відповідач прийняв дарунок від позивача, як це передбачено розділом 2 договору дарування. Наявність ключів від кімнати у позивача не свідчить про невиконання договору дарування, так як за його умовами сторони домовились, що під передачею часток житлового будинку за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника примірника цього договору після нотаріального посвідчення свідчить про те, що передача дару відбулася. Здійснення оплати за комунальні платежі лише позивачем не є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Умислу в діях відповідача, самого факту обману з боку відповідача при укладенні договору дарування позивачем не доведено.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Не встановлено в судовому засіданні тяжкої обставини, яка б існувала станом на 06 вересня 2013 року, час укладення договору дарування часток будинку, і під впливом якої було позивачем вчинено правочин.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 18 липня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було визнано мирову угоду між сторонами. Проте, дана мирова угода сторонами виконана не була і за ОСОБА_6 не було зареєстровано право власності на частину житлового будинку, в т.ч. і на кімнату 1-2, площею 13,2 кв.м. та коридор 1-1, площею 7,5кв.м. Власником цих приміщень станом на 06 вересня 2013 року був позивач.

Після укладення договору дарування 06 вересня 2013 року сину ОСОБА_3 21/100 часток житлового будинку, позивач ОСОБА_1 30 січня 2014р. подарував другому своєму синові ОСОБА_7 12/100 часток цього будинку. Тобто, добровільно і надалі розпоряджався своїми правами щодо житлового будинку, власником частини якого він являється на свій розсуд.

Твердження позивача про те, що про укладення оспорюваного договору дарування на ім'я сина ОСОБА_3 він дізнався лише після смерті дружини 29.03.2015 року не заслуговують на увагу, оскільки при укладені наступного договору дарування з правовстановлюючих документів на будинок він міг дізнатись про це.

Крім того, судом встановлено, що на даний час - час розгляду справи у суді, у власності позивача ОСОБА_1 є частка у спірному будинковолодінні за адресою АДРЕСА_2 - 18/100 часток житлового будинку, форма власності - приватна, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 14.04.2016року.

Посилання у рішенні суду на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, яке ухвалою апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року було скасоване і провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову, не впливає на правильність ухваленого даного рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 серпня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: