АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5956/16 Справа № 175/916/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 січня 2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та позивачем був укладений договір №085/001-8 про надання відновлювальної кредитної лінії окремими траншами грошових коштів в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4000000,00 доларів США із сплатою позичальником за користування грошовими коштами 7% річних + LIBOR (річний), комісії у розмірі та в порядку, передбаченому Тарифами на послуги по наданню кредитів. TOB «МБК «Україна-Канада» зобов'язалося повернути грошові кошти в строк до 17 січня 2014 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та TOB «МБК «Україна-Канада» 18 січня 2008 року було укладено Іпотечний договір №21, за умовами якого останнє передало в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме: будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено, з чим позивач не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 18 січня 2008 року між TOB «МБК «Україна-Канада» та АКБ СР «Укрсоцбанк», після перейменування - ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №085/001-8, за умовами якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику окремими частинами (траншами) грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 4000000,00 доларів США. Крім того, за умовами вказаного договору, TOB «МБК «Україна-Канада» зобов'язувалось повернути грошові кошти в строк до 17 січня 2014 року та сплачувати за користування грошовими коштами проценти із розрахунку 7% річних + LIBOR (річний) комісії у розмірі та в порядку, передбаченому Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку №1 до договору кредиту і є невід'ємною складовою частиною цього договору.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №085/001-8, між TOB «МБК «Україна-Канада» та ПАТ «Укрсоцбанк» 18 січня 2008 року було укладено іпотечний договір №21, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №95.

Згідно умов вказаного іпотечного договору, TOB МБК «Україна - Канада» передало в іпотеку позивачу нерухоме майно: будинок - літ. А (дерево обк. цег.), загальною площею 214,4 кв.м, з яких житлова площа становить 112,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що 01 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №16/02-Р/КП, відповідно до якого ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» передає, а ОСОБА_2 приймає у власність житловий будинок АДРЕСА_1

Оскільки ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» протягом тривалого часу безпідставно ухилялося від належного оформлення права власності вказаного об'єкта на ім'я ОСОБА_2, то остання була змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на дане нерухоме майно, який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2010 року було задоволено і визнано за відповідачем право власності житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 даного Закону.

В свою чергу, положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», встановлюють, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 даного Закону.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» суд першої інстанції керувався положеннями ЦК України та Закону України «Про іпотеку» і виходив з того, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, зокрема, звертаючи увагу на можливість звернення останнього до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку звернення іпотеки та з того, що на момент укладення іпотечного договору у іпотекодавця ( ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада») фактично не було права на передачу зазначеного майна в іпотеку, оскільки згідно договору купівлі-продажу від 01.02.2007 року ОСОБА_2 проведено повний розрахунок за придбаний нею спірний будинок і відповідно вона не повинна нести відповідальність своїм особистим майном за зобов'язаннями третіх осіб..

В своїй апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, звертаючи увагу на п. 1.3 кредитного договору №085/001-8 від 18 січня 2008 року, згідно якого між позивачем та ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада», в якості забезпечення зобов'язань, було укладено іпотечний договір №21 від 18 січня 2008 року, а тому вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно є цілком законною та такою, що підлягає задоволенню, зокрема, враховуючи, також той факт, що у зв'язку із державною реєстрацією права власності на іпотечне майно за відповідачем, позивач не зміг придбати його у власність шляхом продажу на аукціоні.

Однак, колегія суддів з такими доводами апеляційної скарги не погоджується, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2007 року між відповідачем та ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №16/02-Р/КП, відповідно до якого ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» передає, а відповідач приймає у власність житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2010 року щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Положеннями ст. 182 ЦК України передбачена обов'язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Тобто, спірне іпотечне майно: житловий будинок АДРЕСА_1, станом на сьогодні за договором купівлі-продажу житлового будинку №16/02-Р/КП від 01 лютого 2007 року та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської від 11.01.2010 року належить ОСОБА_2, та в установленому законом порядку зареєстроване за відповідачем. Вказаний договір купівлі-продажу було укладено до укладення договору іпотеки від 18.01.2018 року. На даний момент названий вище договір купівлі-продажу та державна реєстрація права власності ніким не скасована. Тобто не припинено право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_2 не повинна нести відповідальність своїм особистим майном за зобов'язаннями інших осіб та про фактичну відсутність у ТОВ «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» будь-яких прав на передачу зазначеного майна в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» за іпотечним договором №21 від 18 січня 2008 року.

Окрім цього колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ані законодавством, ані договорами іпотеки не передбачене визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Відповідно до Іпотечного договору від 18.01.2008 року, у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема ЗУ «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим боргом та іпотечні сертифікати».

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова