АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником 3/4 частини чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником даної квартири є його донька ОСОБА_2, якій належить ј частина квартири. В зазначеній квартирі також проживає його колишня дружина ОСОБА_3, шлюб з якою розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2013 року. Після розірвання шлюбу він створив нову сім'ю та повідомив відповідачів про своє бажання вселитися із дружиною у зазначену квартиру.

Посилаючись на те, що він не може дійти згоди щодо встановлення порядку користування квартирою з іншим власником квартири, його частку у спільній власності виділити в натурі неможливо, а крім того, він не надавав згоди на проживання в квартирі свої колишньої дружини ОСОБА_3, позивач просив суд встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому в користування кімнати площею 14,1 кв. м., 11,3 кв. м., 21,3 кв. м., виділивши ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 17,0 кв. м., залишити у спільному користуванні його та ОСОБА_2 допоміжні приміщення, а саме кухню - 9,3 кв. м., ванну кімнату - 2,4 кв. м., вбиральню - 1,3 кв. м., коридор - 10,6 кв. м., лоджію - 6,5 кв. м. та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року вона є власником ј частини квартири АДРЕСА_1. Отже, співвласниками зазначеної квартири є ОСОБА_1, якому належить 2/4 частини спірної квартири, ОСОБА_2, яка володіє ј частини квартири, та ОСОБА_3, якій також належить ј частина квартири. Зазначала, що ОСОБА_1 вирішити питання в позасудовому порядку шляхом укладення договору про порядок користування спірною квартирою відмовляється, а тому, з урахуванням загальної жилої площі та розміру часток співвласників спірної квартири, просила встановити наступник порядок користування квартирою, а саме: виділити у її користування житлову кімнату площею 21,3 кв. м., виділити ОСОБА_4 в користування житлові кімнати площею 14,1 кв. м. та 11,3 кв. м., виділити ОСОБА_2 у користування житлову кімнату загальною площею 17,0 кв. м., залишити у спільному користуванні допоміжні приміщення, а саме кухню - 9,3 кв. м., ванну кімнату - 2,4 кв. м., вбиральню - 1,3 кв. м., коридор - 10,6 кв. м., лоджію - 6,5 кв. м. та балкон.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2016 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 1 серпня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції за його позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ним заявлена вимога про виділення у його користування трьох кімнат, площа яких є більшою ніж та, що відповідає його частці. Вказує, що з урахуванням набуття ОСОБА_3 під час розгляду справи права власності на ј частину спірної квартири, він відмовився на користь інших співвласників від кімнати площею 14,1 кв. м., право на користування якої було заявлено у позові, та пропонував виділити у його користування кімнати площею 21,3 кв. м. та 11,3 кв. м., а кімнати 17 кв. м. та 14,1 кв. м. розподілити між двома іншими співвласниками. При цьому, зменшення ним об'єму вимог, а саме відмова від користування кімнатою 14,1 кв. м. на користь відповідачів, не є зміною предмета або підстави позову, а тому його усна заява і надання суду відповідних пояснень щодо зменшення кількості кімнат, які мають знаходитись в його користуванні, відповідає вимогам ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині незадоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 листопада 1998 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 та членам його сім'ї ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях (а. с. 5-6).

На підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 19 березня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І., зареєстрованого за №2-735, ОСОБА_1 придбав належні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві приватної власності 2/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Згодом, заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині 2/4 частин квартири АДРЕСА_1.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 червня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_3 є власником ј частини спірної квартири (а. с. 64, 65).

Згідно довідки по формі № 3 виданої Державним підприємством "Укржитлосервіс" від 13 квітня 2016 року № 227, у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2 (а. с. 15).

Отже, на момент звернення з указаним позовом ОСОБА_1 є власником 2/4 частини чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, а іншими власниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, яким належить по ј частині квартири.

Відповідно до технічного паспорту зазначена квартира складається з чотирьох кімнат жилою площею 63,7 кв. м., у тому числі: 1-а кімната - 14,1 кв. м., 2-а кімната - 17,0 кв. м., 3-я кімната - 11,3 кв. м.,4-а кімната - 21,3 кв. м. та приміщень загального користування: коридору - 10,6 кв.м., кухні - 9,3 кв. м., ванної - 2,4 кв. м., туалету - 1,3 кв. м. та лоджією - 6,5 кв. м. (а. с. 7).

Співвласники не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою.

За положенням ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з цих положень, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в 63,7 кв. м., на кожного із співвласників квартири припадає по 15,925 кв. м.

Разом з тим, встановлення порядку користування за варіантом запропонованим ОСОБА_1 в позовній заяві щодо виділення у його користування кімнати площею 14,1 кв. м., 11,3 кв. м. та 21,3 кв. м., виділивши ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 17,0 кв. м.,призведе до порушення прав іншого співвласника ОСОБА_3

Таким чином, запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування спірною квартирою не міг бути обраний.

Посилання скаржника на те, що зменшення позовних вимог шляхом відмови від користування кімнатою 14,1 кв. м. на користь відповідачів не є зміною предмета або підстави позову, а тому його усна заява і надання суду відповідних пояснень щодо зменшення кількості кімнат, які мають знаходитись в його користуванні, відповідає вимогам ч. 2 ст. 31 ЦПК України є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З результатів системного аналізу вказаної норми процесуального права слід дійти висновку, що предметом позову є зміст позовних вимог позивача, а підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та на обґрунтування яких подає докази.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 зазначав, що він є власником ѕ частини спірної квартири, а власником ј є його донька ОСОБА_2 За відсутністю між ними згоди щодо порядку користування квартирою, позивач просив встановити між ними наступний порядок, а саме: виділити йому у користування кімнати площею 14,1 кв. м., 11,3 кв. м., 21,3 кв. м., а ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,0 кв. м.Крім того, відповідача ОСОБА_3 позивач просив визнати такою, що втратила право користування квартирою, оскільки він не надавав своєї згоди на її проживання в спірній квартирі.

Вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою між усіма співвласниками, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем за первісним позовом в суді першої інстанції заявлені не були.

Усна заява ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо виділення у його користування двох кімнат, не дає суду підстав для встановлення порядку користування між усіма співвласниками спірної квартири, оскільки вказані вимоги до ОСОБА_3 позивачем не заявлялись.

Враховуючи, що всупереч вимогам ст. 31 ЦПК України, ОСОБА_1 не звертався до суду першої інстанції з заявою про зміну позовних вимог суд дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення поданого ним позову.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач