У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аранд-Буд» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 червня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу приміщень від 28 вересня 2007 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Аранд-Буд» (далі - ТОВ «Аранд-Буд»), недійсним, зобов'язати товариство повернути йому складські приміщення, а саме будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м, по АДРЕСА_1 та складські приміщення, загальною площею 56,4 кв. м, по АДРЕСА_2, за актом приймання-передачі у десятиденний строк, визнати за ним право власності на вищевказані складські приміщення.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2009 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу приміщень від 28 вересня 2007 року № 5-3, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Аранд-Буд», недійсним. Зобов'язано ТОВ «Аранд-Буд» повернути ОСОБА_3 будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м по АДРЕСА_1 за актом приймання-передачі у десятиденний строк з моменту прийняття рішення. Визнано за ОСОБА_3 право власності на складські приміщення, а саме будівлю складу, загальною площею 43,5 кв. м, по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі державного підприємства «Окрема будівельна дільниця Державної прикордонної служби України звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 червня 2012 року рішення районного суду скасовано, позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й залишаючи без розгляду позов ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що під час апеляційного розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 з вказаною позовною заявою від 5 листопада 2009 року до суду не звертався та її не підписував, а, отже, заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, унаслідок чого наявні підстави для залишення такої заяви без розгляду.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Судом установлено, що предметом позову, у тому числі, була будівля складу, загальною площею 43,5 кв. м, літ. «б» по АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи своє право на касаційне оскарження судового рішення апеляційного суду, ОСОБА_4 указувала про те, що 27 січня 2010 року, тобто після набрання рішенням суду законної сили, між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будівлі складу, загальною площею 43,5 кв. м, літ. «б-1» по АДРЕСА_1.

Отже, ОСОБА_4 придбала спірне нерухоме майно після ухвалення рішення судом першої інстанції, в силу презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), а також вимог ст. 37 ЦПК України про процесуальне правонаступництвом, у даному випадку сингулярне (одиничне) правонаступництво, ОСОБА_4 мала бути залучена до участі у справі під час апеляційного розгляду справи.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 304 ЦПК України передбачено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції (ст. 303 цього Кодексу).

Диспозитивні права на розпорядження своїм процесуальним правом для сторін на стадії апеляційного провадження визначені ст. 306 ЦПК України.

У главі ЦПК України про апеляційне провадження передбачено лише два випадки, коли сторони можуть реалізувати диспозитивні права щодо розпорядження своїми процесуальними способами захисту: відмова позивача від позову та мирова угода сторін (ст. 306 ЦПК України), унаслідок чого рішення суду на підставі вимог ст. ст. 205 і 310 ЦПК України підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що відповідно до ст. 310 ЦПК України, якою передбачена можливість закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду, позов не може бути залишений без розгляду з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, оскільки спір вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення.

Отже, на стадії апеляційного розгляду суд не наділений повноваженнями залишати позовну заяву без розгляду з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України фактично ухилився від розгляду справи та перевірки доказів; з'ясування фактичних обставин справи та встановлення правовідносин, що виникли між сторонами. Рішення суду першої інстанції по суті вирішених вимог залишилось без перевірки на предмет законності й обґрунтованості.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 червня 2012 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик