Справа № 541/1761/16-ц
Номер провадження 2/541/889/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 вересня 2016 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.

при секретарі - Ніколаєнко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Попівка, вул. Гагаріна, буд. 11,

В С Т А Н О В И В :

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в серпні 2014 року між нею та відповідачкою було досягнуто домовленості з приводу купівлі житлового будинку № 11, який знаходиться за адресою: вул. Гагаріна, в с. Попівка Миргородського району Полтавської області.

Погодившись на запропоновану ціну позивачка сплатила відповідачці повну ціну житлового будинку та будівельних матеріалів, що знаходилися на території будинковолодіння та були необхідні для проведення подальших ремонтних робіт, а також передала грошові кошти для оплати нотаріального посвідчення даного договору. Відповідачка у свою чергу звільнила вищевказаний будинок. Договір купівлі-продажу вищевказаного обєкту нерухомості у письмовій формі не укладався та нотаріально не посвідчувався. В травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з пропозицією укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна. Незважаючи на раніше досягнуті домовленості відповідачка ухиляється від письмового укладення договору та його нотаріального посвідчення, що на думку позивачки порушує її права, як власника придбаного майна.

ОСОБА_1 просить суд постановити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Попівка, вул. Гагаріна, буд. 11 та визнати право власності за нею на вищевказаний будинок.

Позивачка, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.

Відповідачка, ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки від нотаріального посвідчення договору жодним чином не ухиляється. Підтвердила наявність в 2014 році усної домовленості з позивачкою про продаж будинку. Не заперечувала отримання нею від позивачки грошей за продаж вказаної нерухомості. Договір купівлі-продажу не був укладений між сторонами та нотаріально посвідчений у звязку з тим, що покупець, виплативши кошти за будинок, обіцяла самостійно виконати всі відповідні дії по оформленню угоди.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що в серпні 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було догнято усної домовленості з приводу купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Гагаріна, 11, в с. Попівка Миргородського району Полтавської області. Позивачка сплатила відповідачці домовлену суму, що підтверджується копіями розписок ОСОБА_2 про отримання грошових коштів на загальну суму- 47 350,00 грн. (а.с. 7,8,9), з яких: 45 000,00 грн. - ціна за будинок, 650,00 грн. - кошти на юридичне оформлення договору, 1700,00 грн. - ціна за будівельні матеріали.

Відповідачка у свою чергу звільнила вищевказаний будинок. Договір купівлі-продажу вищевказаного обєкту нерухомості у письмовій формі не укладався та нотаріально не посвідчувався. В травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з пропозицією укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна. Незважаючи на раніше досягнуті домовленості, договір не було укладено та нотаріально посвідчено в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 2 вказаної статті речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, правочини щодо купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягають нотаріальному посвідченню та обовязковій подальшій державній реєстрації.

Жодна з вказаних вимог при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку та сторонами по справі дотримана не була.

В якості правової підстави правомірності своїх позовних вимог позивач посилається на зміст ч.2 ст. 220 ЦК України згідно якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та позивачка на виконання умов договору сплатила узгоджену сторонами ціну договору, а відповідачка в свою чергу також вчинила дію на виконання умов договору, а саме передала позивачці будинок.

В той же час Пленум Верховного Суду України у пункті 13 своєї Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України в своїй постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49ц13.

Згідно ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна крім письмової форми та нотаріального посвідчення підлягає обовязковій державній реєстрації, а вищевказана норма сторонами дотримана не була, суд вважає неможливим застосування до спірних правовідносин вимог ч.2 ст. 220 ЦПК України, з подальшим визнанням за позивачем права власності на вказаний обєкт нерухомості.

Крім того норми ч.2 ст. 220 ЦПК України можуть бути застосовані судом лише у випадку ухилення однієї зі сторін договору від його нотаріального посвідчення тобто свідомого не виконання даної вимогу закону.

В даному випадку явка відповідача до суду по першому виклику та надані нею пояснення в своїй сукупності дають суду достатні підстави вважати, що відповідачка від посвідчення договору не ухиляється, а отже відповідний договір купівлі-продажу між сторонами може бути укладений та посвідчений нотаріально в позасудовому порядку.

Все вищевикладене свідчить про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 11, 88,130, 174, 213-215, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.А.Городівський