Справа № 144/1884/15-ц Провадження № 22-ц/772/1368/2016Головуючий в суді першої інстанції Нагорнюк С. В.
Категорія 27 Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року в цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулася до суду зі вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 12 березня 2013 року вона позичила відповідачу ОСОБА_2 11 000 грн. строком на 2 місяці під 10 % щомісячно, що підтверджується відповідною борговою розпискою. 22 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_2 знову звернулася з проханням позичити їй грошові кошти та запевнила, що буде сплачувати відсотки за користування коштами, а попередній борг віддасть трохи пізніше. ОСОБА_3 погодилася та позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000 доларів США та 2000 грн. строком на 2,5 місяці під 10% щомісячно, про що ОСОБА_2 власноручно написала відповідну боргову розписку.

Після спливу 2,5 місяців позивач зателефонувала до ОСОБА_2 та попросила її повернути позичені 12 березня та 22 жовтня 2013 року кошти в повному обсязі. ОСОБА_2 запевнила, що поверне зазначені кошти разом із відсотками протягом шести місяців. Проте через шість місяців кошти ОСОБА_2 так і не повернула і знову пообіцяла повернути їх протягом наступних шести місяців. Коли пройшло ще 6 місяців, вона знову зателефонувала, але коштів їй так і не повернули, а лише повторили обіцянку. На момент звернення до суду позичені кошти відповідач так і не повернула.

ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача кошти у сумі 13 000 гривень та 1 000 доларів США, що згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» еквівалентно 23 000 гривень, на загальну суму 36 000 гривень.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 36 000 гривень боргу та судові витрати в сумі 487 гривень 20 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на те, що зазначене рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

При цьому вказується на те, що розписку від 22 жовтня 2012 року позивач підробила, виправивши дату з «22 жовтня 2012 року» на «22 жовтня 2013 року». Судом не встановлено того, чи були відповідачу передані кошти, у якій сумі та якою конкретно особою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд виходив з встановлених обставин того, що відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_3 грошові кошти 12 березня 2013 року в сумі 11 000 гривень строком на 2 місяці зі сплатою 10 % щомісячно та 22 жовтня 2013 року в сумі 1 000 доларів США та 2 000 гривень строком на 2,5 місяці зі сплатою 10% щомісячно, що підтверджується відповідними письмовими розписками відповідача. Сума боргу не повернута. Дослідивши матеріали справи, оглянувши представлені суду документи, суд прийшов до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 36 000 гривень боргу за договором позики.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна. Порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Судова колегія погоджується з висновками суду щодо задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки за встановленими обставинами, у відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України районний суд правомірно встановив факт боргового зобов'язання, за яким позикодавцем є ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_2 про те, що надані суду розписки не дають точного встановлення того, що відповідачу були передані кошти взагалі, у якій сумі та якою конкретно особою безпідставні, так як зі змісту розписок вбачається, що гроші отримані в борг саме у ОСОБА_3 та однозначно визначені суми отриманих коштів. Крім того, в цивільному обороті наявність боргових розписок у кредитора підтверджує виникнення відповідних зобов'язань у кредитора.

В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, справа №6-63цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, визначено правову позицію по вибору правової норми, що підлягає застосуванню до таких спірних правовідносин.

Верховний Суд України встановив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, надані суду боргові розписки про отримання коштів засвідчують факт отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_3 вказаних грошових сум. При цьому доводи відповідача про безгрошовість договору позики не мають юридичного значення в межах даної справи, оскільки встановлення такої обставини мало б значення для визнання договору позики недійсним, проте такі вимоги ОСОБА_2 не заявлялись.

Судова колегія погоджується з висновками суду щодо задоволення позову ОСОБА_3. Разом з тим суд першої інстанції, правильно визначивши правові взаємовідносини сторін, не звернув увагу, що відповідно до роз'яснень, даних в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму за договором позики в іноземній валюті 1 000 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення цього рішення, що складає 2705,4389 грн. за 100 доларів США й дорівнює 27 054 грн. 39 коп. Загальна сума боргу: 27 054 грн. 39 коп. + 11 000 грн. + 2 000 грн. = 40 054 грн. 39 коп.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач надала суду сфальсифіковані документи, підробивши дату розписки з «22 жовтня 2012 року» на «22 жовтня 2013 року» не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції про недоведеність зазначеної обставини відповідачем належними та допустимими доказами. При цьому, навіть якщо вважати датою розписки 22 жовтня 2012 року, відсутні підстави для застосування до заявлених вимог строку позовної давності, оскільки позика надана позикодавцем позичальникові терміном на 2,5 місяця, а тому початок перебігу позовної давності у 3 роки починається не з дати написання розписки, а з наступного дня після спливу обумовленого сторонами строку (ст.ст. 253-255 ЦК України).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_2, поштовий індекс 23816, паспорт: серія АА номер НОМЕР_2, виданий Теплицьким РВ УМВС України у Вінницькій області, на користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, жительки АДРЕСА_1, 40 054 (сорок тисяч п'ятдесят чотири) гривні 39 копійок боргу та судові витрати в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.