Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1655/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

Іменем України

06.09.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Чорнобривець О.С.

суддів - Потапенка В.І.

ОСОБА_2

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування зазначав, що у вересні 2012 року він позичив відповідачці гроші в сумі 450 євро та 2500 гривень, які ОСОБА_4 обіцяла повернути до 24 травня 2013 року. На підтвердження договору позики відповідач ОСОБА_4 видала ОСОБА_3 власноручно написану розписку, в якій підтвердила факт отримання грошей та щомісячну виплату 10 % від позиченої суми. На протязі 2012 2013 років відсотки виплачувались не щомісячно, останній раз 28 квітня 2014 року. Після цього відповідач припинила виплачувати кошти та обіцяла пізніше розрахуватися. Вимоги про повернення позичених коштів ОСОБА_4 не виконала.

Посилаючись на вказані обставини, враховуючи офіційний курс євро на час подання позову, який складає за 1євро 29,7грн., сума боргу складає 77598грн. , яка складається з : 2500грн. + 450євро (450 євро х 29,7 = 13365грн.) = 15865грн. Відсотки за 42 місяці складають: 15865 х 10 % х 42 місяці = 66633грн. Сума боргу з відсотками складає: 15865грн. + 66633грн. = 82498грн., за винятком сплачених відсотків в сумі 4900грн.

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 вказує на незаконність рішення суду першої інстанції через неповноту розгляду справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники сторін підтримали надані у суді першої інстанції доводи та заперечення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст.1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Заперечуючи проти позову, відповідач у суді першої інстанції, не оспорюючи факту написання нею розписки, вказувала про те, що коштів не отримувала, а розписка написана виключно як проект документу. Розписка не містить підпису позивача, відсутні ідентифікуючи дані сторін, підписи свідків та підтвердження факту передачі коштів.

Судом першої інстанції досліджувалась надана позивачем розписка(оригінал) та з її змісту суд встановив, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, бере в борг гроші в ОСОБА_3 450 євро і 2500 грн. з щомісячною виплатою 10 % 22.09.2012 року по 24.05.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що надана позивачем розписка не відповідає вимогам ч.1 ст.1049 ЦК України, оскільки не визначає строку та порядку повернення позикодавцеві позики, отже не містить зобовязання про повернення коштів.При цьому посилався на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Суд правильно застосував норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, проте не надав належної оцінки встановленим обставинам справи відповідно до ст.212 ЦПК України та дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності обовязку відповідача щодо повернення коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Досліджуючи боргову розписку, колегія суддів вважає, що за своїм змістом розписка підтверджує факт боргових зобовязань, що виникли між ОСОБА_3 і ОСОБА_5, оскільки містить відомості про оплатне отримання у борг, тобто зобовязання щодо повернення коштів, а саме 450 євро та 2500 гривень, які були отримані ОСОБА_4 22.09.2012року та мали бути повернути 24 травня 2013 року.

У правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, на яку посилався суд першої інстанції у обґрунтування рішення, вказується, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, наведені правові позиції Верховного Суду України є аналогічними, тому оцінка обставинам справи судом першої інстанції надана не вірно.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що надана позивачем розписка є належним і допустимим доказом укладення договору позики та отримання грошової суми позичальником.

Доводи відповідача щодо безгрошевості позики(ст.1051ЦК України) не доведені.

Наявність у позивача (кредитора) розписки про отримання відповідачем (позичальником) позики та відсутність доказів, які б могли свідчити про повне чи часткове виконання останнім своїх зобов'язань за договором, чи інших доказів на спростування факту укладення договору позики між сторонами, доводить обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно розписки відповідачкою погашена частина боргу у сумі 4500грн., наведений позивачем розрахунок заборгованості у розмірі 77598грн., з урахуванням офіційного курсу іноземної валюти на час звернення до суду, є вірним, стороною відповідача на його спростування доказів не надано, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалив рішення висновки якого не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, тому оскаржуване рішення відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, п.2 ч.1 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 77598грн., судові витрати у розмірі 775грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: