Справа № 136/1350/16-ц Провадження № 22-ц/772/3068/2016Головуючий в суді першої інстанції Мочульська Л. Т.
Категорія 47Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого судді Медяного В.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Турбівської селищної ради та ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення селищної ради. Посилається на те, що він є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,18 га поле № 11, що розташована за межами населеного пункту смт. Турбів Липовецького району Вінницької області, згідно з рішенням 6 сесії 22 скликання Турбівської селищної ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 21 листопада 1995 року.

У зв'язку з необхідністю оформлення свого права на дану земельну ділянку він звернувся до Турбівської селищної ради, де дізнався, що належну йому земельну ділянку було передано іншій особі.

У зв'язку викладеним вище, ОСОБА_2 звернувся до Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області.

В ході проведення перевірки Державної інспекцією сільського господарства у Вінницькій області встановлено, що 27 вересня 2012 року Турбівською селищною радою прийнято рішення 14 сесії 6 скликання без визначеного номеру про погодження надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельної ділянки площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту («за садком»). Планово-картографічні матеріали на зазначену земельну ділянку сільськогосподарського призначення відсутні.

Згідно з даним земельно-кадастрової книги № 1, ст. 142, порядковий № 171 за ОСОБА_2 обліковується земельна ділянка площею 0,18 га по вул. Миру, в той час як рішення про припинення його права на земельну ділянку площею 0,18 га на полі № 11 відсутнє, зміни у земельну облікову книгу не вносились. Тому позивач просив визнати недійсним та скасувати рішення 14 сесії 6 скликання Турбівської селищної ради від 27 вересня 2012 року «Про погодження надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту» в частині погодження надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 0,18 га, поле № 11, що належить ОСОБА_2 (а.с. 1-4).

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній цивільній справі (а.с.11).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції від 05 вересня 2016 року скасувати, а справу направити до Липовецького районного суду Вінницької області для продовження її розгляду. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскільки дана справа ще не розглядалась.

Представник відповідача у справі Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області до суду апеляційної інстанції не з'явився, тому згідно з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню з передачею даного питання на новий розгляд до суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, суд першої інстанції, посилаючись на норми п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України, виходив з то, що спір з приводу дійсності рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення і передачі у власність земельної ділянки за характером правовідносин є таким, що виник з суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки даний висновок суду є необґрунтованим та передчасним, внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення даного питання.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та статті 3 ЦПК України роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є характер спірних правовідносин (наявність спору про право цивільне) та суб'єктний складу учасників правовідносин (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як роз'яснив Пленум вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 6,7 Постанови № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Дана норма вказує на те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі спори з суб'єктом владних повноважень, а лише на ті спори, які пов'язані із здійсненням цим суб'єктом владних управлінських функцій.

Проте, суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження у справі не звернув увагу на природу та характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з вимогами щодо захисту свого права на користування земельною ділянкою, тому в даному випадку між сторонами виник спір про право, а не спір між фізичною особою та суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VІ).

За таких обставин, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому залишатись в силі не може та підлягає скасуванню з передачею даного питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року скасувати та передати дане питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ О.В. Ковальчук

/підпис/ Т.О. Денишенко

Згідно з оригіналом: