З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"16" грудня 2016 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді Саландяк О.Я.,
секретаря Буги Р.М.,
з участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «УКР ТЕРРА ПЛЮС» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов'язання повернути земельну ділянку, -
Позивачка ОСОБА_2 у судовому засіданні 30.11.2016 року суду показала, що вона із сім»єю мешкає в селі, де немає роботи. У її родини є три земельних ділянки (паї), які вони вирішили обробляти самостійно. Таке рішення позивачка прийняла літом 2016 року та звернулась до відповідача, в оренді якого знаходиться пай усно двічі, однак отримати земельну ділянку назад не змогла, а тому звернулась до суду. Отримавши позов із суду керівник відповідача телефонував їй та пропонував розійтись мирним шляхом, щоб вона забрала позов із суду. Свій пай передала ПП «УКР ТЕРРА ПЛЮС» десять років назад, вважає, що на 15 років, договір неодноразово переписували, однак що саме не знає, так як не розуміється. Всі ці роки вона отримувала орендну плату, претензій з цього приводу не має. Чи були прострочки у виплаті, не знає. Що таке кадастровий номер земельної ділянки не знає, що таке акт прийомки-передачі не знає. З позовом про розірвання договору не зверталась. На даний час письмово звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору оренди. Не заперечила проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача.
Представник позивача ОСОБА_1 позов ОСОБА_2 підтримала із підстав та предмету, що у ньому викладений, просить його задовольнити. Суду показала, що позивачка не є юридично обізнаною, а тому звернулась за юридичною допомогою. Відсутність у договорі оренди земельної ділянки її кадастрового номера є перешкодою для визначення того, яка саме земельна ділянка належить та передана в оренду. Акт приймання-передачі земельної ділянки має складатись протягом семи днів із дня реєстрації договору. Договір зареєстровано 06.07.2012 року, а коли була проведена передача, та яка передавалась площа - незрозуміло. Також реєстрація договору оренди у 2012 році тягне за собою продовження його дії ще на два роки, оскільки на думку представника, дата укладення договору починається із дати його державної реєстрації. Сам відповідач байдуже ставиться до судового спору, що розглядається, так як до суду не з»являється, повідомляв, що розірве договір мирним шляхом, на адресу відповідача надіслано угоду та заяву про розірвання договору, яку на час розгляду справи відповідачем не підписано. Також договір підписано фізичною особою, чому його два роки не реєстрували, незрозуміло. Відсутність акту приймання-передачі свідчить про те, що відповідач може сказати, що земельна ділянка йому взагалі не передавалась, розділити земельні ділянки можливо за кадастровими номерами. Пункт 8 договору є оманливим, бо ніхто договір не розриває. Додаткова угода до договору не містить дати її укладання та не зареєстрована. Щодо орендної плати, то люди раді і тим, що їм дають, однак спорів з даного питання не було. Підстав для розірвання договору, в тому числі і одностороннього немає, так неможливо довести порушення умов договору. Розмір пені за прострочку отримання орендної плати, яка вказана у договорі занижена, та є прострочки у виконанні, однак доказів цьому немає. Також позивачу відомо, що страхування земельної ділянки не здійснюється, однак доказів цьому немає. Не заперечила проти заочного розгляду справи у разі неявки представника відповідача.
У судове засідання, призначене на 16.12.2016 року позивачка ОСОБА_2, будучи належним чином та завчасно повідомленою (а.с.61), не з»явилась, суду надано письмову заяву про розгляд цивільної справи у її відсутність (а.с.56), а тому судом ухвалено проводити розгляд справи у відсутність позивача, яка надала свої пояснення у судовому засіданні, її інтереси представляє представник згідно довіреності (а.с.16).
Представник відповідача ПП «УКР ТЕРРА ПЛЮС», будучи належним чином та завчасно (а.с.28,33, 48, 60) повідомленим про час та місце судового засідання за адресою, що вказана у витягу із ЄДРЮОФОП (а.с.41-43), у судові засідання не являвся, про причини суд не повідомляв, позов не оспорив, заяви про розгляд справи у відсутність не надав.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною, юридичним особам та фізичним особам - підприємцям судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов"язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з"явились в судове засідання без поважних причин.
Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін та ухвалити заочне рішення, оскільки проти цього не заперечив позивач та його представник, про що заявили суду.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини.
Із реєстраційної справи, що надана позивачем (а.с. 8, 12, 14, 15, 21-24) вбачається, що 15.08.2010 року між ОСОБА_2В.(орендодавець) та ПП «УКР ТЕРРА ПЛЮС» в особі керівника ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки.
Встановлені правовідносини регулються Цивільним кодексом України та ЗУ «Про оренду землі» у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.
За змістом частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Тому суд, розглядаючи справи даної категорії повинен установити, чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками
наділені обидві сторони договору.
Відповідно до ст. 327 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.ст.13, 14 ЗУ «Про оренду землі», у редакції чинній на час укладення оспорюваного договору договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Відповідно до ст. 15 вказаного закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.
Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.
Відповідно до ч.1 ст. 16 вказаного закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Відповідно до ст. 17 вказаного закону передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.
Відповідно до ст. 18 вказаного закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Відповідно до ст. 19 вказаного закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. При передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.
Відповідно до ст.20 вказаного закону укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 9 грудня 2015 року № 6-849цс15, що є обов'язковою для всіх судів України згідно положень ст.360-7 ЦПК України, у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі», - об'єкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до положень ст.57,58,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Суд, заслухавши особисті пояснення позивача, доводи представника позивача приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 15.08.2016 року із підстав відсутності у ньому істотних умов до задоволення не підлягає.
Так, позивачем не доведено суду, що вказані у позові істотні умови договору, що відсутні в оспорюваному правочині є такими, що взагалі будь-яким чином порушують законні права позивача. Оспорюваний договір оренди землі укладено в письмовій формі, здійснено його державну реєстрацію, у ньому відображено відсутність обмежень (обтяжень) у використанні земельної ділянки, відсутність установлених сервітутів; волевиявлення позивача було спрямоване на укладення договору оренди землі, до якого додано копію державного акта, в матеріалах реєстраційної справи наявний абрис земельної ділянки, акт погодження та закріплення меж земельної ділянки, додано кадастровий план, тобто у графічних документах учинено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів, площу та кадастровий номер земельної ділянки. Із пояснень позивачки вбачається, що вона із часу укладення договору оренди отримувала орендну плату, порушень пунктів 13, 32 договору у судовому засіданні не встановлено. Фактично підставою із зверненням з позовом до суду стало бажання розірвати договір оренди для використання земельної ділянки членами сім»ї позивача, що також підтверджується і вимогою позивача, що направлена відповідачеві згідно квитанцій (а.с. 44-45)
Суд не приймає до уваги твердження позивача про відсутність в оспорюваному договорі такої істотної умови, як зазначення кадастрового номеру, оскільки статтею 15 ЗУ «Про оренду землі» у редакції чинній на час укладення оспорюваного договору зазначення таких відомостей не передбачено.
Суд не приймає до уваги твердження позивача про введення в оману ОСОБА_2 щодо строку дії договору - 15 років згідно підписаної, однак не зареєстрованої додаткової угоди без дати, якою викладено п. 8 договору у новій редакції: договір укладено на 15 років, оскільки термін дії основного договору ( до 15.08.2020 року) на час розгляду справи не закінчився, додаткова угода ще не виконана, а відтак є такою, що не створює жодних юридичних наслідків. Така позиція суду підтверджується роз»ясненнями, що містяться у абз. 4 п. 4 Постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо невідповідності розміру пені, визначеної в п. 13 оспорюваного договору оренди, розміру пені, що визначена п.2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки ст. 231 ГК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин застосовувалась лише щодо окремих видів зобов'язань, у яких може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається, а саме згідно ч.2 вказаної статті - до господарських зобов'язань, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту. У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини того, що стороною оспорюваного правочину є суб'єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, а відтак норми вказаної позивачем ст.231 ГК України до встановлених правовідносин не застосовуються.
Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про невиконання відповідачем п. 32-33 оспорюваного договору, оскільки вказані ним обставини недоведені суду належними та допустими доказами, є припущенням позивача, зазначені в договорі як його умови згідно ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», та такі порушення у разі їх настання мають відповідний спосіб відновлення прав орендодавцем згідно п. 34 договору.
Суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо відсутності акту приймання-передачі , як невід»ємної частини оспорюваного договору, оскільки це порушує право позивача на інформацію, де розташована земельна ділянка, яким чином та коли відбулось таке приймання-передача, оскільки позивачем не доведено істотного порушення його законних прав відсутністю вказаного документа, при наявності у реєстраційній справі документів, які дають можливість у достатній мірі ідентифікувати як місце розташування земельної ділянки, так і здійснити її повернення у випадку розірвання договору оренди чи визнання його недійсним із інших підстав.
Суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо підписання договору фізичною особою ОСОБА_3, а не відповідачем- юридичною особою, оскільки, відповідно до витягу з відповідного реєстру (а.с. 41-43) саме ОСОБА_3, який зазначений у вступній частині оспорюваного договору як керівник орендаря ПП «УКР ТЕРРА ПЛЮС», є особою, уповноваженою вчиняти від імені відповідача дії без довіреності (в т.ч. підписувати договори), що узгоджується із положенням ч.1 ст. 16 ЗУ «Про оренду землі»
Суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо продовження терміну дії договору на два роки, у зв»язку із держаною реєстрацією договору оренди від 2010 року лише у 2012 році, оскільки дане твердження не узгоджується із положеннями ЗУ «Про оренду землі» у редакції чинній на час укладення оспорюваного правочину та правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові №6-162ц13, що є обов'язковою для всіх судів України згідно положень ст. 360-7 ЦПК України, згідно якої за змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотної умови, застосуванню підлягає стаття 15 даного Закону в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, а не в момент його державної реєстрації.
Суд не бере до уваги твердження представника позивача про неможливість звернення із позовом про розірвання оспорюваного договору, оскільки таке твердження є лише припущенням представника та суперечить положенням ч.3 ст. 3 ЦПК України. В ході судового розгляду, із особистих пояснень позивача вбачається, що поданий позов суперечить дійсним намірам позивача - розірванню оспорюваного договору та поверненню земельної ділянки для власного використання, а не визнанню його недійсним із часу його укладення та повернення другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, згідно ч.1 ст. 216 ЦК України.
Таким чином суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.
Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203 ч.1, 204, 215, 216, 626, 327, 628 ч., 629, 638, ЗУ «Про оренду землі», керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 74, 212-215, 224-226, 360-7, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного підприємства «УКР ТЕРРА ПЛЮС» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов'язання повернути земельну ділянку - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строків на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області, а особами, що були відсутні при його ухваленні - у цей же строк з часу отримання копії судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення виготовлено 19.12.2016 року.

Суддя: