АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №620/433/16-ц Головуючий суддя І інстанції Огієнко Д. В.
Провадження № 22-ц/790/5916/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів : Швецової Л.А., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Муц Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Опора» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредиту,-

встановила:

У липні 2016 року Кредитна спілка «Опора» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредиту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 01.07.2014 року між Кредитною Спілкою «Опора» та її членом ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 74-1414 про отримання кредиту в формі кредитної лінії в сумі 100 000, 00 грн. 01.07.2014 року на забезпечення виконання зобовязань по вказаному кредитному договору між позивачем та окремо з ОСОБА_2, з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 були укладені договори поруки № 74/1-1414, 74/2-1414 та 74/3-1414 відповідно. Із змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобовязань по кредитному договору, тому виникла заборгованість в розмірі 171 184, 90 грн., яку Кредитна Спілка «Опора» разом із сумою судового збору в розмірі 2 567, 77 грн. та поштовими витратами в розмірі 37, 50 грн. просить суд стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року позовні вимоги Кредитної спілки «Опора» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту задоволені.

Стягнуто солідарно із: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь Кредитної спілки «Опора» заборгованість за кредитним договором № 74-1414 від 01.07.2014 року в сумі 171 184 гривні 90 копійок.

Судові витрати у сумі 2 567 гривні 77 копійок стягнуто на користь Кредитної Спілки «Опора» в рівних долях із: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, по 641 гривні 94 копійки з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Кредитній спілці «Опора» відмовити в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню у звязку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, що зумовило неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, зокрема, рішення суду не відповідає вимогам ст. ст. 126, 169, 212, 213 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що фактично за кредитним договором отримав лише 98 000, 00 грн., 2 000, 00 грн. він не отримував, оскільки в касі КС «Опора» її не було в наявності. Всі свої зобовязання перед КС «Опора» по кредитному договору він виконав, кредит був повернутий повністю та сплачені відсотки до 15.12.2015 року. Ніяких документів про внесення коштів йому не видавалося, частина квитанцій збереглася, після повного погашення кредитів він їх перестав зберігати, що, на його думку, спростовує твердження позивача про те, що він не повернув кредити та не сплачував відсотки.

Згідно видаткового касового ордеру від 15.01.2016 року він отримав ще 100 000, 00 грн. також на підставі договору № 74-1414 від 01.07.2014 року, однак апелянт стверджує, що вказаної суми коштів від КС «Опора» не отримував.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що 01.07.2014 року між Кредитною спілкою «Опора» та її членом ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 74-1414 про отримання останнім кредиту в формі кредитної лінії в сумі 100 000, 00 грн. (а.с. 5).

01.07.2014 року на забезпечення виконання зобовязань по вищевказаному кредитному договору між позивачем та окремо зі ОСОБА_2, з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 були укладені договори поруки № 74/1-1414, 74/2-1414, 74/3-1414 відповідно. (а.с. 11,14,17).

Відповідно до розрахунку суми заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору № 74-1414 від 01.07.2014 року станом на 23.06.2016 року заборгованість становить 171 184 грн. 90 коп., яка складається з:

100 000, 00 грн. заборгованість за кредитом;

71 184, 90 грн. заборгованість по відсоткам. (а.с. 18).

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Ст. 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобовязання.

Як вбачається з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням забовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом забовязання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення забовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким , що прострочив, якщо він не приступив до виконання забовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення кошті позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається із суми заборгованості, з 01.07.2014 року відповідач ОСОБА_1 користувався кредитною лінією за кредитним договором 74-1414 від 01.07.2014 року в сумі 100 000, 00 грн.

З урахуванням того, що кредитний договір укладено у формі кредитної лінії та строком дії до траншу кредиту в сумі 100 000, 00грн. за видатковим касовим ордером від 15.01.2016 року № 3 відбулося саме в рамках на виконання кредитного договору від 01.07.2014 року, про що зазначено у цьому видатковому касовому ордері. (а.с.22).

Укладення договору у формі кредитної лінії (п. 1.1 розділу 1 договору) передбачає отримання необмеженої кількості траншей в межах суми кредиту, визначеної договором. (п. 1.1. розділу 1 договору). (а.с. 8). Отже, отримання в межах цього договору 100 000, 00 грн. ОСОБА_1 не суперечить умовам договору.

Докази, що є в матеріалах справи, не спростовують даних розрахунку заборгованості про те, що ОСОБА_1 після отримання 100 000, 00 грн. 15.01.2016 року не здійснив жодного платежу на погашення цього кредиту, або відсотків за ним.

Розподіл сум, що надходили позивачу враховано у розрахунку заборгованості ОСОБА_1, який додано до позовної заяви. (а.с. 18).

Отже, розрахунок заборгованості суд вважав, що здійснено вірно та доведено належними та допустимими доказами по справі.

П. 1.3 розділу 1 кредитного договору встановлено, що позичальник зобовязаний за користування кредитом щомісячно сплачувати кредитору плату, нараховану за час користування кредитом від фактичної суми, яка знаходиться в користуванні, по фіксованій ставці 6 (шість) відсотків в місяць, що розраховуються поденно від наданої суми кредиту, але не менше обовязкової щомісячної сплати відсотків за місяць.

Виходячи з того, що відповідач не здійснив жодного платежу на погашення траншу кредиту, отриманого 15.01.2016 року за кредитним договором від 01.07.2014 року № 74-1414, суд вважав доведеним порушення ним умов п. 1.3 розділу 1 договору № 74-1414 від 01.07.2014 року (а.с.8).

Відповідно до п. 3.2 розділу 3 договору в разі прострочення плати відсотків на строк більше ніж три дні позичальник зобовязаний до повного погашення заборгованості по сплаті відсотків сплачувати кредитору відсотки нараховані за подвоєною ставкою, що розраховується поденно від суми наданого кредиту та заборгованості зі сплати відсотків.

Вимога про сплату відсотків та повернення кредиту за кредитним договором від 27.03.2014 року направлена відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рекомендованим листом 09.06.2016 року за № 55. (а.с. 23). Такі ж самі вимоги направлено поручителям ОСОБА_4 від 09.06.2016 року за № 56 (а.с. 24) та ОСОБА_2 від 09.06.2016 року № 57 (а.с.25). Окрім того, 01.07.2016 року закінчився строк дії кредитного договору № 74-1414 від 01.07.2014 року.

Отже, суд вважав, що станом на день розгляду справи зобовязання з повернення кредиту та сплати відсотків не виконані, за таких обставин, право позивача є порушеним відповідачем ОСОБА_1 та підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог.

За таких обставин суд вважав правильним нарахування позивачем відсотків в порядку, визначеному п. 3.2. розділу 3 договору № 74-1414 від 01.07.2014 року. (а.с. 8).

Поручитель за договором поруки від 01.07.2014 року № 74/2-1414 ОСОБА_3 відповідно до п. 1.1. розділу 1 договору поручилась перед кредитором (позивач) за виконання зобовязання, тобто за повернення кредиту, плату, яка нараховується в разі несвоєчасної плати за користування кредитом, додаткових відсотків, відшкодування збитків, як і солідарний боржник нести відповідальність перед Кредитною спілкою «Опора» внаслідок невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 № 74-1414 від 01 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення забовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі . Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Ст. 554 ЦК України встановлено, що У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя . Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки . Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 4.1 розділу 4 договору поруки від 01.07.2014 року № 74/2-1414 порука припиняється, якщо кредитор протягом десяти років з дня настання строку виконання позичальником основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Тому, суд першої інстанції вважав, що вимога до поручителя ОСОБА_3 є обґрунтованою, за таких саме обставин суд визнав обґрунтованими позовні вимоги, заявлені і до поручителів ОСОБА_4 за договором поруки від 01.07.2014 року № 74-1414 (а.с.17). та ОСОБА_2 за договором поруки від 01.07.2014 року № 74/1-1414 (а.с. 11), які 01.08.2016 року надали до суду заяви про визнання позовних вимог (а.с.93, 94).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що всі свої зобовязання перед КС «Опора» по кредитному договору він виконав належним чином, кредит був повернутий повністю та сплачені відсотки є необґрунтованими, оскільки жодних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги суду апеляційної інстанції не надано.

До апеляційного суду ОСОБА_1 подано заяву, в якій він просив апеляційну скаргу розглянути без його участі, апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подано заяви, в яких вони просили розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Опора» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредиту без їх участі, позов визнали в повному обсязі, рішення Зачепилівського районного суду Харківської області просили залишити без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом повно та всебічно досліджені надані докази, їм надана належна оцінка і, згідно встановленого, ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, тому підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_1 і залишає рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді :