ухвала

іменем україни

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 липня 2008 року між нею та банком було укладено договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 22 липня 2008 року № 157/П/56/2008-840, укладеним між ним та ПАТ «КБ «Надра». Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року з неї та ОСОБА_4 було солідарно стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 244 253 долари 79 центів США. Посилаючись на те, що відповідач пропустив шестимісячний строк для пред'явлення позову до неї як до поручителя від дня настання строку виконання зобов'язання, позивач просила визнати припиненим з 24 грудня 2009 року договір поруки, укладений 22 липня 2008 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року, позов задоволено. Визнано такою, що припинена з 24 грудня 2009 року поруку за договором поруки, укладеним 22 липня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 22 липня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого остання виступила поручителем за виконання ОСОБА_4 усіх зобов'язань за кредитним договором від 22 липня 2008 року № 15711/56/2008-840.

Відповідно до п. п. 5.2, 5.3 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його належного оформлення і діє до повного виконання зобов'язань боржника або поручителя за кредитним договором.

16 червня 2009 року банк надіслав ОСОБА_4 вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 7 банківських днів з дати надіслання цього повідомлення, яка була отримана позивачем 23 червня 2009 року (а. с. 22).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що направленням позивачу вимоги про погашення заборгованості відповідач застосував своє право на повернення кредиту достроково та при цьому пропустив шестимісячний строк для пред'явлення позову до поручителя від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Статтею 554 ЦК України визначено, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судами встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань 15 березня 2010 року банк звернувся до суду про стягнення заборгованості, та заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором від 22 липня 2008 року № 157/П/56/2008-840 у розмірі 244 253 долари 79 центів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої вставлено ці обставини.

За положеннями ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212, 315 ЦПК України на вищевикладені положення закону уваги не звернув, не врахував, що не можна оспорювати вже встановлені судом факти в іншому судовому процесі та, застосувавши положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, дійшов передчасного висновку про припинення договору поруки, укладеного 22 липня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3

Суду слід було встановити, чи давалася преюдиційним судовим рішенням оцінка договору поруки, чи оспорювала ОСОБА_3 договір поруки у тому судовому процесі, що має значення при вирішенні заявлених вимог у цій справі.

За змістом ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції визначений ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводів апеляційної скарги та доказів, наданих на її обґрунтування, належним чином не перевірив, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, а тому передчасно погодився із висновками місцевого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак