Ухвала

іменем україни

05 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Романенко Станіслав Олександрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 лютого 2008 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 266. Право власності на вказане будинковолодіння із земельною ділянкою зареєстровано за відповідачем у КП «Нікопольське БТІ». Відповідно до довідки КП «Нікопольське БТІ» від 30 жовтня 2008 року № 14580 вартість вказаного будинковолодіння складає 23 536 грн, але договір купівлі-продажу було укладено з ціною будинковолодіння - 15 тис. грн, що є істотною умовою договору купівлі-продажу. Згідно з п. 10 зазначеного договору сторони домовилися, що новий власник житла одночасно з придбанням права власності на нерухоме майно встановлює по відношенню до користувача довічне та безоплатне право користування частиною будинку для проживання (сервітут), а саме: кімнатою 1-4, житловою площею 12,4 кв. м, а в п. 10.2 цього ж договору визначено, що ОСОБА_4 має право користування коридором, кухнею, ванною, системою водо-тепло-енергопостачання, туалетом. ОСОБА_4 зазначила, що під час підписання договору її ввели в оману, зокрема, у п. 10 договору, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання. Крім того, зазначила, що протягом року вона втратила двох самих близьких для неї людей, оскільки у зв'язку з тяжким захворюванням, яке тривало з 1994 року до 2001 року, померла її мати, а через дев'ять місяців, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер її син, який півроку хворів туберкульозом, чим скористався відповідач, придбавши квартиру на вкрай невигідних для неї умовах. Крім того, відповідач, придбавши нерухомість за заниженою ціною у розмірі 15 тис. грн, став власником земельної ділянки, вартість якої становить 20 665 грн.

У зв'язку з тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, ОСОБА_4 просила суд на підставі ст. ст. 203, 233 ЦК України визнати його недійсним та зобов'язати відповідача повернути їй зазначене будинковолодіння, а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 214 грн 60 коп.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 не погоджується із зазначеними судовими рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій та просить їх скасувати, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення нею оспорюваного договору під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Зазначені позивачем обставини щодо смертей матері й сина суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про тяжкі обставини станом на час укладення договору, оскільки вони мали місце набагато раніше до укладення оспорюваного договору.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив і повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними і такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, та ґрунтуються на припущеннях, доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що на лікування матері та сина позивачем були витрачені значні кошти у сумі 15 тис. грн, які вона отримала в борг у знайомого, а пізніше цю суму коштів позивач одержала у борг від свого племінника ОСОБА_8, який у 2007 році почав вимагати повернення боргу, та, скориставшись тяжкими обставинами, що склалися для позивача, заволодів належним їй будинковолодінням.

При цьому суд правильно врахував, що відповідач заперечував факт надання позивачу грошовий коштів у борг, а відповідно до розписки від 27 лютого 2008 року, підпис в якій належить позивачу ОСОБА_4, що встановлено висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС в Дніпропетровській області від 27 травня 2014 року № 32/04-205, грошові кошти у сумі 15 тис. грн позивач отримала від відповідача саме за продаж будинку.

За таких обставин апеляційний суд правильно вважав, що, укладаючи і підписуючи договір купівлі-продажу від 27 лютого 2008 року, позивач погодилася зі всіма його умовами.

На спростування доводів апеляційної скарги представника позивача про те, що договір не було прочитано позивачу та не було роз'яснено його умов, апеляційний суд зазначив, що п. 12 договору купівлі-продажу містить положення про те, що нотаріусом роз'яснено зміст ст. ст. 203 (про загальні вимоги до правочину), 209-211 (про форму правочину та його державну реєстрацію), 213 (про тлумачення змісту правочину), 234, 235 (про недійсність фіктивного та удаваного правочину), 526-630 (про загальні поняття договору), 632 (ціну договору), 638 (про порядок укладення договору), 655 (особливості укладення договору купівлі-продажу), ст. 65 СК України, ст. 377 ЦК України, ст. ст. 120, 125 ЗК України про перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю.

Крім того, у п. 13 договору сторони стверджували, що зміст цього договору та зміст зазначених вище статей Цивільного та Сімейного кодексів України їм зрозумілий, питань, які залишилися б нез'ясованими для них, немає. Цей договір містить весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета цього договору.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік