Справа № 730/668/16-ц Провадження № 22-ц/795/1708/2016 Головуючий у I інстанції Страшний О. М. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Висоцької Н.В., Харечко Л.К.

секретар судових засідань: ОСОБА_1

з участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Полісся, третя особа - управління Пенсійного фонду України в Борзнянському районі Чернігівської області, про встановлення неправильності запису у трудовій книжці та внесення змін,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2016 року, яким йому відмовлено в задоволенні позовних вимог до СТОВ „Полісся про встановлення неправильності запису в трудовій книжці та внесення змін, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Незаконність рішення суду позивач обґрунтовує ухвалення судом рішення з порушенням вимог ст. 213, 215 ЦПК України. ОСОБА_2 посилається, що в описовій частині рішення не вказано, які саме докази позивачем були надані суду на підтвердження позовних вимог, докази взагалі не досліджувалися в судовому засіданні і їм не надавалась правова оцінка, судом всупереч ст.218 ЦПК України не було проголошено рішення публічно. ОСОБА_2 вважає необгрунтованими посилання суду на те, що позивач мав змогу виявити порушення свого права, оскільки жодним законодавством не передбачено обовязковість ознайомлення працівника з усіма записами в його трудовій книжці. За доводами позивача, невірне оформлення записів в трудовій книжці по вині СТОВ „Полісся ввело в оману позивача і перешкодило вчасно виявити невідповідність записів займаній посаді. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що перебіг строку позовної давності мав би відраховуватися не з моменту отримання трудової книжки, а з моменту встановлення факту відсутності наказу (нормативного акту підприємства) про його призначення (переведення) на посаду бригадира.

Заслухавши доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював у колгоспі імені Леніна, правонаступником якого є СТОВ „Полісся, трактористом з 01 січня 1977 року по 01 травня 1979 року та з червня 1981 року по 31 грудня 1993 року, а з 01 січня 1994 року по 16 листопада 1999 року бригадиром.

Заочним рішенням Борзнянського районного суду від 13 червня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до СТОВ „Полісся про зобовязання видачі довідки про роботу та заробітну плату.

Звертаючись до суду з позовом у липні 2016 року, ОСОБА_2 просив зобовязати СТОВ „Полісся внести виправлення до записів в його трудовій книжці від 01.01.1994 року, від 01.01.1995 року, від 01.01.1996 року, від 01.01.1997 року, від 01.01.1998 року, від 01.01.1999 року, вказавши, що в період з 01.01.1994 року по 16.11.1999 року ОСОБА_2 працював на посаді тракториста-машиніста СТОВ „Полісся. Зазначав, що у травні 2016 року він дізнався, що в звязку з невірним записом в трудовій книжці щодо займаної ним посади в період з 01.01.1994 року по 16.11.1999 року (займав посаду тракторист-машиніст, а вказано бригадир), порушено його право на отримання пільгової пенсії.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що позивачем пропущено майже на 17 років тримісячний строк на звернення до суду за захистом порушеного права, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України та відсутності поважних причин для його поновлення, оскільки при звільненні з роботи в листопаді 1999 року позивач вчасно отримав трудову книжку, після чого став на облік у центрі зайнятості і мав реальну можливість ознайомитися з записами у трудовій книжці при його звільненні з роботи.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

Відповідно до акту №09 від 17.05.2016 року зустрічної перевірки достовірності та обгрунтованості видачі довідки для призначення (перерахунку) пенсії оплата праці ОСОБА_2 за період з червня 1976 року по квітень 1979 року та з червня 1981 року по листопад 1999 року нараховувалась в книгах обліку розрахунків оплати праці в розділі „тракторні бригади, посади в книгах по оплаті праці не зазначені; в книгах по оплаті праці колгоспу ім. „Леніна, СТОВ „Полісся зазначені вихододні. Згідно архівних довідок Борзнянської райдержадміністрації в протоколах засідань правління колгоспу за 1993 та 1994 роки відсутні рішення про переведення ОСОБА_2 з посади тракториста на посаду бригадира (а.с. 6, 7). Відповідачем не надано доказів видачі наказу про переведення ОСОБА_2 з посади тракториста на посаду бригадира. В суді апеляційної інстанції позивач заперечував факт роботи бригадиром.

Згідно п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, згідно ст.234 КЗпП України суд може поновити строки звернення до суду за захистом порушеного права у разі їх пропуску з поважних причин.

Відповідно до розяснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 6 листопада 1992 року строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку в позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи.

Таким чином, перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права може розпочинатися не лише з моменту порушення прав чи свобод такої особи, але і з моменту виникнення реальної можливості заявника пересвідчитися у ймовірності порушення його прав.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом України у постанові судової палати в адміністративних справах від 24 листопада 2015 року у справі № п/800/259/15 за позовом Громадської організації до Президента України ОСОБА_3, третя особа - Голова НБУ ОСОБА_4, про визнання дії та бездіяльності протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, згідно якої „Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка субєкта, яка виражається у формі не вчинення дій (дії), яку він зобовязаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим. Відтак початок перебігу строків на звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отримавши ще у листопаді 1999 року при звільненні зі СТОВ „Полісся трудову книжу, в якій містилися записи його посади „бригадир, ОСОБА_2 повинен був дізнатися про порушене, на його думку, право.

Проте, до суду з позовом про зобовязання роботодавця внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_2 звернувся лише у липні 2016 року, пропустивши строк на звернення до суду з таким позовом.

Доводи позивача про наявність перешкод вчасно виявити невідповідність записів займаній посаді не підтверджено матеріалами справи, а посилання на початок перебігу строку позовної давності не з моменту отримання трудової книжки, а з моменту встановлення факту відсутності наказу про призначення на посаду бригадира з врахуванням підстав і предмета позову, а саме оскарження запису в трудовій книжці і внесення в неї змін, не грунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону.

З врахуванням викладеного й інші доводи апеляційної скарги щодо невідповідності рішення вимогам ст. 213, 214, 215 ЦПК України, не проголошення рішення не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки в силу положень ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Саме таким принципом керувався і Верховний Суд України, ухвалюючи 27 квітня 2016 року рішення у справі № 6-261цс16 за результатом розгляду заяви публічного акціонерного товариства „Київобленерго про перегляд судових рішень у справі за позовом фізичної особи до публічного акціонерного товариства „Київобленерго про відшкодування майнової шкоди, в якій, встановивши порушення судами норм матеріального права, колегія суддів Верховного Суду України зазначила, що оскільки спір вирішено по суті вірно, а внаслідок винесення судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України власного рішення результат по суті спору не зміниться, тому судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій було залишено без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: