АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Кредитної спілки «СуперКредит» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року у справі за заявою Кредитної спілки «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року у задоволенні заяви КС «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник КС «СуперКредит» за довіреністю - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою заяву задовольнити частково щодо стягнення заборгованості з поручителів.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказує, що суд першої інстанції не вірно відмовив у задоволенні заяви повністю, оскільки ОСОБА_2 дійсно є споживачем, проте інші відповідачі по справ, яку розглянув третейський суд, являються поручителями, а тому не є споживачами і третейський суд мав право розглядати справу в частині вимог до них.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Справа № 757/48780/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10801/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегією суддів встановлено, що 02 серпня 2013 року було укладено кредитний договір № СК-33/0092/13/20, відповідно до умов якого КС «СуперКредит» надав ОСОБА_2 фінансовий кредит в сумі 30 000 грн., а ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 виступили в якості поручителів боржника (а.с.7).

Цього ж дня, 02 серпня 2013 року між вказаними вище сторонами була укладена третейська угода, відповідно до якої усі спори, які виникають з приводу вказаного вище кредитного договору, розглядаються Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок», відповідно до регламенту останнього (а.с.8).

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 03 грудня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 кредитну заборгованість, третейський збір та витрати на правову допомогу на загальну суму у 42 081,54 грн. (а.с.5,6).

У грудні 2015 року КС «СуперКредит» звернулася до суду з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 03 грудня 2015 року (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, виходив з того, що дана справа не підвідомча третейському суду, оскільки відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Колегія суддів не може погодитися повністю з судовим рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, дійсно відносини які склалися між кредитором та боржником відносяться до справ, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а тому в силу п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» не можуть розглядатися третейськими судами.,

Тобто, в даному випадку боржник ОСОБА_2 є споживачем послуг банку, а тому вимоги КС «СуперКредит» до нього не могли розглядатися третейським судом.

В даній частині суд першої інстанції правильно вирішив відмовити заявнику у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду. Більш того, судове рішення у цій частині апелянтом не оскаржується.

Щодо відмови у задоволенні вимог КС «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду в частині вимог до поручителів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з тих самих підстав, колегія суддів не може погодитися із судом першої інстанції.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Поручителі не є споживачами послуг банку, на них не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», а тому спір між банком та поручителями підвідомчий третейським судам.

Згідно ч.1 ст.555 ЦК України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Крім того, відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частиною 1 статті 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, законодавством не встановлено заборони розглядати вимоги кредитора до боржника і поручителя окремо, а навпаки, вказаною нормою надає таке право кредитору.

Положеннями ст. 389-10 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо:

1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом;

2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними;

4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

5) третейська угода визнана недійсною;

6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом;

8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу;

9) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Вказана норма цивільного процесуального законодавства є імперативною, а тому при вирішенні даного питання, суди загальної юрисдикції можуть відмовити у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду виключно за наявності підстав, передбачених даною статтею.

Згідно, ч.3 ст.389-9 ЦПК України, при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 389-10 цього Кодексу.

З тексту ухвали суду першої інстанції не вбачається, що судом перевірено наявність інших підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 03 грудня 2015 року, крім п.2 ч.1 ст.389-10 ЦПК України, відносно якого колегія суддів вважає висновок суду помилковим.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Справу направити на новий розгляд до суд першої інстанції в частині вимог КС «СуперКредит» до поручителів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Під час нового розгляду суд першої інстанції повинен встановити наявність чи відсутність інших підстав, передбачених ч.1 ст.389-10 ЦПК України для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 03 грудня 2015 року в частині вимог КС «СуперКредит» до поручителів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та постановити законну та обґрунтовану ухвалу.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «СуперКредит» задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в частині відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 03 грудня 2015 року щодо вимог КС «СуперКредит» до поручителів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, скасувати та направити справу на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді