У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Луспеник Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. 12 грудня 2001 року, за реєстровим № 3589; визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. 20 серпня 2003 року, за реєстровим № 2191; визнати, що були укладені відповідно договори купівлі-продажу; визнати нежиле приміщення «перукарня», розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 74,7 кв.м, яке в цілому складається з перукарні під літ. «А-1», прибудови під літ. «а», ганку під літ. «а-1» спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину нежилого приміщення.

В обгрунтування позову позивач посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 19 квітня 1989 року по 16 квітня 2007 року. Вказував, що у 2001 та 2003 роках вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру № 4, вартістю 1500 дол. США, і однокімнатну квартиру № 3, вартістю 2 тис. дол. США по АДРЕСА_1. Переоформленням квартири займалась відповідачка. Згодом вказані квартири були реконструйовані та переведені в нежитловий фонд і 20 жовтня 2005 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на нежиле приміщення «перукарня».

У вересні 2013 року ОСОБА_2, звернулась до Кам'янського районного суду Черкаської області з позовом до нього про визнання права власності на частку в майні подружжя та стягнення компенсації за частину спільного майна. Під час розгляду справи вона надала документи на приміщення перукарні, з яких йому стало відомо, що відповідачка замість договорів купівлі-продажу уклала договори дарування зазначених квартир з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зазначав, що із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ні він, ні ОСОБА_2 в дружніх або родинних відносинах не перебували, тому підстав для дарування квартир у них не було, а укладення таких договорів було зумовлено зменшенням витрат на оформлення купівлі нерухомого майна.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. 12 грудня 2001 року, за реєстровим № 3589.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. 20 серпня 2003 року, за реєстровим № 2191.

Визнано, що 12 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Визнано, що 20 серпня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Визнано нежиле приміщення «перукарня», розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 74,7 кв.м, яке в цілому складається з перукарні під літ. «А-1», прибудови під літ. «а», ганку під літ, «а-1» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення «перукарня» по АДРЕСА_1 загальною площею 74,7 кв. м, яке в цілому складається з перукарні під літ. «А-1», прибудови під літ. «а», ганку під літ. «а-1» на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кам'янською міською радою Черкаської області 20 жовтня 2005 року.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2014 року рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року скасовано, ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23 вересня 2015 року рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірні договори дарування були укладені з метою приховання інших угод - договорів купівлі-продажу.

Проте з таким висновком судів погодитися не можливо.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обгрунтованим визнається рішення, у якому повно відображенні обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указаних вимог законодавства судами не дотримано.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В. за реєстровим № 3589.

20 серпня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янського районного нотаріального округу Бойко Л.В., за реєстровим № 2191.

З наявних в матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_4 (а.с. 86 т. 1) вбачається, що гроші за відчужену нею квартиру вона отримала від ОСОБА_1, однак відчуження оформлювалося у формі договору дарування на його дружину ОСОБА_2, оскільки оформлення договору дарування було дешевшим ніж оформлення договору купівлі-продажу.

З наявних в матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_3 (а.с. 133 т. 1) вбачається, що у 2001 році вона відчужила належну їй квартиру подружжю ОСОБА_2 і за їх проханням відчуження відбувалося у формі дарування.

Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Крім того ст. 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отже, за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-152 цс 14 від 29 жовтня 2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а отже і рішення суду) не може грунтуватися на припущеннях.

Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання угод удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю та про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності. При чому позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ є похідними та вони можуть бути задоволенні виключно у випадку задоволення основних позовних вимог про визнання спірних угод удаваними. Виходячи з чого, суди, у випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог, мали перевірити дотримання позивачем строків позовної давності по кожній із заявлених ним позовних вимог у відповідній черговості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, визнаючи початок перебігу строку позовної давності за позовними вимогами про визнання угод удаваними саме з 12 березня 2014 року, належним чином не перевірив та не дав оцінки поясненням відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з яких вбачається, що подружжя спільно займалося питанням придбання квартир і позивач приймав в цьому активну участь.

Також судом не перевірено та не надано оцінки поясненням та доводам ОСОБА_2 (а.с. 114, 138-139 т. 1) про те, що ОСОБА_1 було відомо про укладення договорів дарування, оскільки він був присутній при оформленні згаданих договорів, і факт його присутності під час укладення таких договорів можуть підтвердити: нотаріус Бойко Л.В., а також ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько В.І. Журавель В.А. Черненко С.П. Штелик