УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому з урахуванням уточнень, просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком по обслуговуванню якого йому надана у користування земельна ділянка, площею 415 кв.м, шляхом зобов'язання ОСОБА_5 та членам її родини не чинити перешкоди і надати вільний доступ до користування земельною та житловим будинком АДРЕСА_1, а також стягнути судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач не є власником будинку, розташованого на земельній ділянці, площею 415 кв.м., у той час як він є законним землекористувачем цієї ділянки, а також є зареєстрованим за цією адресою. Проте відповідач та члени її родини, незаконно вселившись у спірний будинок, перешкоджають йому у доступі до будинку та земельної ділянки. а також не допускають працівників ДАБІ та ММБТІ, що унеможливлює йому ввести будинок в експлуатацію і отримати правовстановлюючі документи на нерухоме майно.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року, позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у вільному доступі та користуванні земельною ділянкою, площею 415 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції відмовляючи в усуненні перешкод у користуванні будівлею, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог, так як не надано доказів здійснення позивачем будівництва на земельній ділянці, яка виділена йому у користування та доказів прийняття до експлуатації спірного об'єкта і його відповідності будівельним нормам і правилам.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що за адресою: АДРЕСА_1, розташований незавершений будівництвом житловий будинок, ступінь готовності до експлуатації якого складає 93%.

На момент вселення позивача до спірного будинку власником домоволодіння була ОСОБА_6, яка померла у 1994 році. Отже, в спірний житловий будинок ОСОБА_3 вселився за згодою своєї баби ОСОБА_6, як член сім'ї наймача будинку, а тому відповідно до вимог ст. 156 ЖК України набув права користування жилим приміщенням нарівні з власником, та був зареєстрований за вказаною адресою.

Крім того, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 квітня 1999 року позивача було вселено до спірного будинку.

ОСОБА_3 звертаючись до суду з указаним позовом, указував на те, що він не проживає за місцем реєстрації, посилаючись на перешкоди з боку відповідачів.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У порушення вимог ст.ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі, не звернули уваги на ту обставину, що в зазначеному вище будинку після смерті своєї баби залишився проживати і зареєстрований її онук - позивач по справі разом із своєю сім'єю. Судами не з'ясовано, чи виконано рішення суду про його вселення до спірного будинку, чи зберігає він право на користування вказаним будинком та на яких підставах, оскільки як убачається з матеріалів справи (а.с. 22) на його ім'я було відкрито особовий рахунок. Не врахувавши правового статусу позивача суди у порушення норм процесуального права залишили поза увагою те, що ОСОБА_3 має підстави для захисту порушеного свого права шляхом усунення перешкод у користуванні майном до подальшого узаконення спірного майна. Також судами не з'ясовано на якій правовій підставі відповідач проживає у спірному будинку.

Крім того судами установлено, що після смерті ОСОБА_6 було здійснено перебудову спірного будинку з численними добудовами. На момент розгляду справи переобладнаний будинок в експлуатацію не введено.

Позивач указував на те, що через незаконне знаходження відповідачів у зазначеному будинку він не має змоги оформити право власності на нього шляхом введення в експлуатацію, оскільки відповідачем не надається згода на проведення співробітниками КП ММБТІ поточної технічної інвентаризації та чиняться перешкоди у їх доступі до будинку.

Суди не врахували, що позивач є користувачем земельної ділянки площею 415 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди від 29 грудня 2015 року, укладеним між останнім та Миколаївською міською радою, що дає йому право на користування об'єктами, які розташовані на зазначеній земельній ділянці.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм матеріального права унеможливили встановлення судами обох інстанції фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, то судові рішення в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком підлягають скасуванню з направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська

Судді:І.М. Завгородня
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович