Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3816/15-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 27 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Трояновської Г.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором ,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 4 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останньому наданий кредит в сумі 31032 грн., строком по 3 серпня 2011 року, зі сплатою 1,25 % щомісячно за користування кредитними коштами та комісійної винагороди.

З метою забезпечення належного виконання умов договору цього ж дня між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, виникла заборгованість в сумі 17936 грн. 37 коп., яка була стягнута з відповідачів рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 жовтня 2009 року.

Однак, дане рішення не виконане боржниками.

Станом на 25 грудня 2014 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 149148 грн. 76 коп., в тому числі 2311 грн. 55 коп. заборгованість за кредитом, 44660 грн. 76 коп. заборгованість зі сплати відсотків, 1231 грн. 50 коп. заборгованість зі сплати комісійних нарахувань та 100944 грн. 95 коп. пені.

З огляду на вищезазначене, позивач просив стягнути зазначені кошти із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що суд не врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 23 вересня 2015 року, відповідно до якого наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав апеляційну скаргу, зазначивши, що з відповідачів підлягає стягненню різниця між загальною заборгованістю за спірним кредитним договором та сумою, яка стягнута на підставі рішення суду.

Також представник позивача пояснив, що кредитні зобов'язання за даним договором, окрім поруки, забезпечені заставою належного ОСОБА_1 автомобіля. Документального підтвердженої інформації щодо вилучення та продажу банком цього транспортного засобу надати не може.

На думку ОСОБА_1 та його представника, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки банком пропущений строк позовної давності. Окрім того, заборгованість за спірною угодою була повністю погашена за рахунок реалізації переданого в заставу автомобіля, який був примусово вилучений працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк».

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За правилами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 4 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ZRH0AU00123386 про надання кредиту в сумі 31032 грн., строком по 3 серпня 2011 року, зі сплатою 1,25 % щомісячно за користування кредитними коштами та комісійної винагороди.

З метою забезпечення належного виконання умов договору 4 серпня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за порушення договірних зобов'язань.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, станом на 19 січня 2009 року виникла заборгованість в сумі 17936 грн. 37 коп. (в тому числі 16744 грн. 11 коп. заборгованість за кредитом, 923 грн. 28 коп. заборгованість зі сплати відсотків, 197 грн. 04 коп. заборгованість зі сплати комісійних нарахувань та 71 грн. 94 коп. пені), яка була стягнута рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 жовтня 2009 року.

В судовому засіданні також встановлено, що зазначене рішення не виконане.

Звертаючись до суду з даним позовом, банк надав розрахунок, який свідчить про те, що станом на 25 грудня 2014 року заборгованість за вказаним кредитним договором, з врахуванням суми боргу, яка стягнута рішенням суду до закінчення строку дії угоди, становить 149148 грн. 76 коп., в тому числі 2311 грн. 55 коп. заборгованість за кредитом, 44660 грн. 76 коп. заборгованість зі сплати відсотків, 1231 грн. 50 коп. заборгованість зі сплати комісійних нарахувань та 100944 грн. 95 коп. пені.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У п.1 ч.2 ст.258 ЦК України закріплене правило про те, що до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3,4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його виконання.

Умовами договору передбачено, що останній платіж повинен бути здійснений 3 серпня 2011 року, отже строк позовної давності розпочався з 4 серпня 2011 року й закінчився 4 серпня 2014 року.

З даним позовом банк звернувся 1 квітня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності.

З огляду на ту обставину, що відповідачі звернулись із заявою про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення процентів та пені, оскільки зобов'язання невиконане, з посиланням на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-1206 цс15, не спростовує висновків суду першої інстанції.

Так, за правилами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості свідчить про те, що банк просить стягнути відсотки у підвищеному розмірі, який передбачений угодою у випадку порушення боржником строків сплати чергових платежів.

У постанові від 23 вересня 2015 року ( справа №6-1206 цс 15) Верховний Суд України зазначив, що прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії є штрафними санкціями.

Отже, при вирішенні питання про стягнення штрафних санкцій, які є додатковими вимогами, необхідно керуватись положеннями ст.266 ЦК України та виходити з того, що строк давності за даними вимогами залежить від спливу строку давності за основною вимогою.

Та обставина, що строк давності по стягненню тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами закінчився, виключає можливість стягнення заборгованості й по додаткових вимогах.

Враховуючи вищезазначене, підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді: