АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6517/16 Справа № 185/3663/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Куйбишевської районної у місті Донецьку ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.05.2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.43-44).

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.05.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Куйбишевської районної у місті Донецьку ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування (а.с.32-33).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.43-44).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_2 пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини за заповітом, не захистив своє право шляхом звернення до суду із позовом про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України позивач є таким, що не прийняв спадщину і не має на неї права.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.08.2015 року померла ОСОБА_3 (а.с.11). Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.03.2016 року у справі №227/1065/16-ц за заявою позивача було встановлено факт смерті ОСОБА_2 (а.с.12).

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідала квартиру №37, розташовану у будинку №256 по вул. Куйбишева у м. Донецьку, позивачу, що підтверджується копією заповіту (а.с.16).

07.04.2016 року позивач звертався до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_2, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, у звязку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю відомостей про проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також у звязку з відсутністю інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується постановою нотаріуса від 07.04.2016 року (а.с.15).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та визнані учасниками.

З огляду на те, що позивач спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк не прийняв, то права на спадщину у нього не виникло, а відтак суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про визнання право власності на спадкове майно.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи, а обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (ЦК України чи іншим актом цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором.

Цивільний кодекс України, зокрема ч.3 ст. 1272 ЦК України передбачає чіткий спосіб захисту прав спадкоємця, який пропустив строк сприйняття спадщини шляхом визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви нотаріусу про прийняття спадщини. В той же час, заявлені позивачем вимоги про визнання пропуску строку для прийняття спадщини з поважних причин і визнання права власності на спадкове майно не відповідають способу захисту прав, передбаченому ч.3 ст. 1272 ЦК України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: