У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_6, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» (далі - ТзДВ «СК «Індіго») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 липня 2008 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля марки Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_1.

23 листопада 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки Mitsubishiта автомобіля марки Geely, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, цивільно-правова відповідальність якого застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО»).

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

На підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року № 042 ОСОБА_7 виплачено страхове відшкодування у розмірі 59 822 грн 20 коп.

Посилаючись на те, що має право зворотної вимоги до відповідачів, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_6 та ПАТ «СК «ВУСО» на його користь відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 34 832 грн 80 коп. та 24 990 грн відповідно.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТзДВ «СК «Індіго» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, який повинен обраховуватись з моменту настання ДТП, а не з моменту проведення виплати за договором майнового (добровільного) страхування.

З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.

Проте до таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов із неправильним застосування норм матеріального права та порушенням вимог процесуального закону.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Судами встановлено, що 30 липня 2008 року між ТзДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_7 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля марки Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_1.

23 листопада 2008 року на 127 км автодороги Київ-Харків сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля марки Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_1, та автомобіля марки Geely, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Судами також встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО».

Згідно зі звітом від 15 грудня 2008 року № 2628, складеним ТОВ «Сальватор», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Mitsubishi, складає 39 638 грн 27 коп.

Разом із тим страхове відшкодування було виплачене ОСОБА_7 на підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року № 042 у розмірі 59 822 грн 20 коп.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року 6-192цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, оскільки право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права).

Таким чином, право позивача на звернення до суду з даним позовом може виникнути лише після здійснення виплати потерпілій особі, за таких обставин є помилковим визначення такого строку з моменту настання ДТП.

З урахуванням викладеного, оскільки фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, ухвала апеляційного суду в силу ч. 1 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська