Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковальчук Н.М., Малько О.С.

секретаря судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України на рішення Рівненського міського суду від 25 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 і ОСОБА_3; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

30 вересня 2014 року ПАТ „Державний ощадний банк України звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 і ОСОБА_3; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 27 червня 2007 року між банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 69 130 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 26 червня 2017 року. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки та між банком і ОСОБА_1 - договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, просив задовольнити позов.

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2529/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_4

Доповідач : Демянчук С.В.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 274, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1, станом на 10 листопада 2014 року у розмірі 85979,70 доларів США, яка складається із: тіла кредиту - 53649 доларів США; процентів - 13005,21 доларів США; пені за тілом кредиту - 9537,41 доларів США; пені по процентах - 5840,72 доларів США; 3 % річних за прострочену заборгованість по тілу кредиту за період із 26 лютого 2009 року по 09 листопада 2014 року - 2448,24 долари США; 3 % річних за прострочену заборгованість по процентах за період із 26 березня 2009 по 09 листопада 2014 року - 1499,12 доларів США; звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 13 квітня 2006 року за реєстром № 568, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого постійного жилого приміщення.

У порядку ст. 217 ЦПК України рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відстрочено виконанням на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до цього суду.

У поданій на рішення суду першої інстанції від 25 листопада 2014 року апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» покликався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, вважав, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Зазначав, що наслідком ухвалення судового рішення у справі за позовом кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах виконавчого провадження не є перехід права власності, відтак, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не підлягає застосуванню на стадії судового розгляду справи.

Вважав, що суд може застосувати введений Законом мораторій виключно у разі, якщо предметом позовних вимог є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателя.

Доводив, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а стягнення за відповідним рішенням суду підлягає зупиненню в порядку ст. 217 ЦПК України до моменту втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», або внесення до нього змін, що скасують його дію на правовідносини, що виникли у сторін.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Зупинити виконання рішення апеляційного суду Рівненської області до моменту втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» або внесення до нього змін, що скасовують його дію на правовідносини, що виникли у сторін, на підставі ст. 217 ЦПК України.

У поданих запереченнях відповідач, вважаючи оскаржуване рішення таким, що ґрунтується на вимогах закону, просить апеляційну скаргу відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 одержав кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, яка є місцем постійного проживання відповідача, загальна площа якої складає 56,5 кв.м., житлова - 36,4 кв.м. за відсутності іншого житла, то наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

В зв'язку з цим відмовлено і в задоволенні похідної вимоги - про виселення відповідачів зі спірної квартири.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до Закону«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України „Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України „Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Між тим, пославшись на вказаний Закон, як на підставу відмови у позові, суд не звернув уваги на те, що вказаний Закон не може бути підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, оскільки передбачені ним заходи носять тимчасовий характер.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладання певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Такими чином, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Матеріалами справи встановлено, що 27 червня 2007 року між ПАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 274, за умовами якого позичальник отримав на споживчі цілі у Банку 69 130 доларів США з терміном повернення не пізніше 26 червня 2017 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами.

Того ж числа зобов'язання відповідача забезпечено порукою ОСОБА_1, про що укладено договір поруки № 274/1, та іпотекою трикімнатної квартири АДРЕСА_2, загальна площа 56,5 кв.м., жила - 36,4 кв.м., про що укладено іпотечний договір, реєстровий № 1916, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 15-16 т. 1).

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 3.1.3 іпотечного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за договором про іпотечний кредит та/або цим договором.

Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо на момент настання строку платежу зобов'язання /або відповідна його частина/ не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов'язків, передбачених договором та або договором про іпотечний кредит, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих іпотекодавцем у відповідності з цим договором, виявиться недійсною. При цьому, іпотекодержатель зобов'язаний надіслати іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення протягом тридцятиденного строку. Якщо вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Як передбачено ч. 1 ст. 35 Закону України „Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Вимога про повернення суми кредиту в повному обсязі в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, з попередженням, що у разі невиконання цієї вимоги банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, тому у вказаний строк вимагає добровільно звільнити квартиру, була направлена банком на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на зазначену у договорі адресу рекомендованим листом 27 травня 2014 року за № 09-12/807 та за № 09-12/808 /а.с. 18-22 т. 1/, була отримана ОСОБА_2, ОСОБА_1 05 червня 2014 року, однак виконана у добровільному порядку не була.

На підставі рішення суду звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України „Про іпотеку".

За вимогами ст. 39 Закону України „Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, в останнього утворилась заборгованість, яка остаточно колегією суддів визначається з врахуванням сум стягнутим за рішенням Рівненського міського суду від 21.12.2011 року і яке є невиконаним, станом на 25 листопада 2014 року складала 70702, 65 дол. США, яка складається з: - 53 649,00 дол. США залишок позики; 13 005,21 дол. США нараховані та несплачені відсотки за користування позикою; 2 448,24 дол. США 3% річних за прострочену заборгованість по основному боргу за період з 26.02.2009 року по 09.11.2014 року; 1 499,12 дол. США - 3% річних за прострочену заборгованість по відсотках за період з 26.03.2009 по 09.11.2014 року.

Наявність заборгованості у вказаному розмірі відповідачем не заперечується.

В ході судового розгляду відповідач вказану позивачем суму заборгованості достатніми та належними доказами не заперечив і не спростував.

Стосовно стягнення з відповідача на користь банку пені по основному боргу та по відсотках , яку слід стягнути в гривневому еквіваленті, що уточнив позивач / а.с. 312 т. 2/ в сумі 392787 грн. 05 коп., слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Умовами вказаного кредитного договору передбачена відповідальність за порушення зобов'язання, а саме: пеня за прострочення оплати.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно з чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

З наданого банком розрахунку заборгованості по пені вбачається, що заборгованість по пені в сумі 392787 грн. 05 коп. утворилася в період з 25 березня 2009 року по 26 жовтня 2014 року (а.с. 318-319 т. 2).

Будучи обізнаним, що позичальник тривалий час фактично перестав сплачувати належні за кредитним договором платежі на погашення боргу, у зв'язку із чим зростала сума заборгованості, банк з 21 грудня 2011 (з дати винесення судового рішення) не вживав жодних заходів щодо зменшення розміру збитків, тобто більше трьох років, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру пені.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що банк своїми діями сприяв збільшенню розміру пені, а тому наявні підстави для зменшення її розміру.

Із врахуванням цих обставин у справі - розміру збитків та дій позивача, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені із 392787 грн. 05 коп. до 50 000 грн., відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року справа № 6-1205 цс15 слід вказати, шо реалізацію предмета іпотеки провести шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій. Таким чином, попередні вказівки суду вищої інстанції про визначення остаточної вартості предмета іпотеки не мають правового значення.

Згідно із ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Відповідно до п. 6.3 іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 від 27 червня 2007 року передбачено, що у разі прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, останній /предмет іпотеки/ на підставі договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації в порядку, встановленому чинним законодавством та цим Договором.

З наведеної вище правової норми та умов договору випливає, що рішення суду про передачу майна в управління має містити умови, на яких таке управління здійснюється.

Істотними умовами договору управління майном є перелік майна, що передається в управління та розмір і форма плати за управління майном (ст. 1035 ЦК України).

Іншими статтями глави 70 ЦК України врегульовані не менш важливі умови управління майном, зокрема: права та обв'язки управителя, здійснення управління майном, право управителя на плату, відповідальність управителя тощо.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що пред'явивши вимогу про передачу предмету іпотеки в управління позивач не дотримав вимог ст. 34 Закону України "Про іпотеку" стосовно визначення умов управління майном, що передбачені главою 70 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» про необхідність передачі предмета іпотеки в управління позивачу є неспроможними.

Щодо вимоги банку про можливість здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то вона носить загальний характер, а отже не узгоджуються зі змістом ч. 5 ст. 38 Закону України „Про іпотеку", у зв'язку з чим підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів відхилила пояснення представника апелянта в судовому засіданні 06 вересня 2016 року про неможливість застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки вони виходять за межі апеляційної скарги та не підтверджені достатніми доказами.

Щодо позовних вимог банку про виселення відповідачів, колегія суддів вважає їх безпідставними з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про виселення відповідача та проживаючих і зареєстрованих осіб в спірній квартирі, яка є предметом іпотеки задоволенню не підлягають.

Так, положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з у цивільних і кримінальних справ у п. 43 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати положення ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

На час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки були відсутні необхідні підстави встановлені ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового приміщення, на який зверталось стягнення як на предмет іпотеки, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у справах № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, 6-447цс15 від 24 червня 2015 року, предметом яких був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, зробив правовий висновок про те, що за змістом ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР).

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу від 30 квітня 2006 року.

Банком не було запропоноване інше житло для осіб, яких позивач просив виселити, тому колегія суддів приходить до висновку про передчасність таких вимог банку і відсутність підстав для виселення відповідача.

Слід також зазначити, що вимоги банку до інших проживаючих осіб є неконкретизованими, що суперечить вимогам цивільно-процесуального закону про визначення відповідачів. Що також унеможливлює в цій частині перевірити позовні вимоги та зробити правові висновки.

За наведених обставин позовні вимоги про виселення відповідача колегія суддів вважає передчасними, оскільки позивачем не виконані в повному обсязі вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про задоволення позову частково та застосуванню ст. 217 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» підлягають присудженню документально підтверджені судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції у сумі з врахуванням пропорційності задоволеним позовним вимогам та доводам апеляційної скарги, яка колегією суддів визначено в сумі 600 грн.

Підлягає до стягнення з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» витрати на проведення експертної оцінки у сумі 400 (чотириста) грн. 00 коп., зважаючи, що фактично щодо проведення експертизи клопотали сторони, тому половина внесеної суми за проведення експертизи підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 217, 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії- Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2014 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості, що утворилася за кредитним договором № 274 від 27 червня 2007 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 Вячеславовичем, станом на 10.11.2014 року у розмірі 70702, 65 (сімдесят тисяч сімсот два) доларів США, яка складається з: - 53 649,00 доларів США залишок позики; 13 005,21 доларів США нараховані та несплачені відсотки за користування позикою; 2 448,24 долари США 3% річних за прострочену заборгованість по основному боргу за період з 26.02.2009 року по 09.11.2014 року; 1 499,12 доларів США - 3% річних за прострочену заборгованість по відсотках за період з 26.03.2009 по 09.11.2014 року; та 50 000 ( пятдесят тисяч) грн. суми нарахованої та несплаченої пені по основному боргу та по відсотках .

Звернути стягнення на трикімнатну квартиру загальною площею 56,5 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, що належить на праві власності ОСОБА_1 Вячеславовичу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 13 квітня 2006 року за реєстром № 568, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 Вячеславовича на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у сумі 600 (шістсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 Вячеславовича на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» витрати на проведення експертної оцінки у сумі 400 (чотириста) грн. 00 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді: О.С.Малько

ОСОБА_8