Справа № 690/224/16-ц
Провадження №2/690/117/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2016 року. Ватутінський міський суд Черкаської області
в складі: головуючого - судді Здоровила В.А.
за участю секретаря Мельник С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Ватутіне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу й стягнення із лізингової компанії грошових коштів за недійсним правочином та штрафних санкцій, -
позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 27.01.2016 р. №160004, підписаний ним та представником ТОВ «Євролізинг Україна» та стягнути із відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь 100000 гривень грошових коштів, одержаних відповідачем за недійсним договором фінансового лізингу від 27.01.2016 р. №160004, а також просить стягнути із ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь 3% річних за користування коштами в сумі 674.00 грн., а також інфляційні збитки в сумі 496.40 грн. та пеню за несвоєчасне повернення грошових коштів в сумі 9884.94 грн. посилаючись на те, що 27 січня 2016 року між ТОВ "Євролізинг Україна" та ним були підписані окремі документи, зокрема текст договору фінансового лізингу №160004. Предметом лізингу по даному договору є легковий автомобіль «Fiat Doblo Combi», який він мав намір придбати у товариства за ціною 174850 грн..
Вказаний правочин він вважає недійсним з огляду на те, що укладенню даного договору передували наступні події: він в пошуках легкового автомобіля за прийнятною ціною знайшов на сайті в мережі «Інтернет» інформацію з приводу продажу в м.Херсон транспортного засобу - автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року випуску, вишневого кольору, обємом двигуна 1300 см.куб, за ціною 174850 грн..
В цьому оголошенні були також розміщені контактні номера телефонів продавця автомобіля (068-826-9590 та 066-785-1925), за допомогою яких він звязався із менеджером ТОВ "Євролізинг Україна" на імя ОСОБА_2. Остання запропонувала йому прибути до м.Херсон, де знаходиться філія відповідача та обговорити умови продажу в розстрочку автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року, за наведеною в оголошенні ціною продажу. При цьому менеджер вказана на необхідність швидкого оформлення документів та сплати першочергового платежу в розмірі 100000 гривень. В такому випадку він, нібито, звільнявся від обвязку сплачувати додаткові комісійні та відсотки. Він погодився на подібні умови менеджера відповідача та вирушив 27.01.2016 р. до м.Херсон, разом з двома знайомими йому чоловіками ОСОБА_3, та ОСОБА_4.
Після вказаної розмови він в присутності свідків невідкладно підписав бланк договору фінансового лізингу, зміст якого йому не було докладно розяснено, та вирушив сплачувати грошові кошти згідно платіжних реквізитів, які були надані (заповнені) менеджером ОСОБА_2. Причому, менеджер відповідача не обумовлювала правової природи договору та підтримувала його судження щодо придбання автомобіля у розстрочку.
В касі відділення «Приватбанку» згідно платіжної квитанції від 27.01.2016 р. ним було сплачено 100000 грн. за придбання легкового автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року. Як виявилося згодом, замість авансового платежу йому були надані платіжні реквізити для сплати так званого «адміністративного платежу» на обумовлену суму.
Причому, він взагалі не розумівся на юридичних тонкощах призначення лізингових платежів та розраховував, що якраз сплачує грошові кошти у формі авансового платежу за замовлений ним товар. В цей же час менеджер відповідача кульковою ручкою заповнювала бланк підписаної мною угоди, що виглядало дивним у наведеній обстановці.
Позаяк, він спочатку просив надати можливість ознайомитися з усіма умовами договору та відвезти письмовий варіант угоди додому, а також роздрукувати його повний текст. Однак, менеджер відповідача ОСОБА_2 вказала, що всі основні умови договору вона вже повідомила, а весь інший зміст правочину лише містить загальні стандартні положення, і відмовилась надати йому час для детального ознайомлення. Тобто, в діях посадової особи відповідача на його думку чітко прослідковується обман, з метою заволодіння моїми грошовими коштами.
Разом з цим, після того як він сплатив в касі банку 100000 гривень, автомобіль «Fiat Doblo Combi», 2014 року так і не було передано в його володіння, натомість його запевнили, що він серед інших декількох учасників буде претендентом на отримання вказаного транспортного засобу, фактично в порядку розіграшу. Тобто, замість замовленого товару (легкового автомобіля) йому були надані документально незасвідчені обіцянки щодо можливої передачі автомобіля за незрозумілою схемою, яка по суті не гарантує отримання в найближчій перспективі замовленого за 100000 гривень транспортного засобу.
Надалі по прибуттю додому він звернувся до фахівця в галузі права, після ознайомлення якого із повним текстом запропонованої йому на підпис угоди стало зрозуміло, що дійсна ціна замовленого автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року, яка обумовлена в договорі №160004, виявилося значно вищою від ціни, яка містилася в рекламному оголошенні.
Він вважає, що при укладенні договору №160004 його свідомо ввели в оману щодо дійсної правової природи правочину, його істотних умов ціни товару, термінів виконання угоди тощо.
На думку позивача наведені факти свідчать, що посадова особа ТОВ "Євролізинг Україна" ОСОБА_2 свідомо вводила його в оману з приводу дійсної вартості предмету купівлі автомобіля «Fiat Doblo Combi» та навмисно спонукала підписати договір на вкрай невигідних для нього умовах. Менеджер відповідача до підписання договору фінансового лізингу вказала, що необхідно сплатити перший внесок в сумі 100000 грн. і надавши квитанцію для оплати, спрямувала його в банк, мотивуючи це тим, що за цей час вона власне владнає всі формальності та підготує товар (автомобіль) до передачі.
Разом з тим, всупереч досягнутим домовленостям, щодо часу передачі автомобіля та дійсній меті підписання ним угоди, у п.4.1 Договору №160004 вказано: «Продавець передає у користування Предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладеного у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців, строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено».
Однак, відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.
Водночас діючим Законом передбачено також обовязок повернути споживачу грошові кошти протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту підписання договору споживчого кредитування.
Незважаючи на направлення ним в установлений термін 06.02.2016 року вимоги про відмову від угоди та повернення йому грошових коштів, з боку відповідача не були виконані приписи діючого законодавства та не повернуті реально сплачені ним грошові кошти в сумі 100000 грн..
Позивач також зазначає, що пунктом 8.5 Договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем.
Разом з цим, додаток №3 до даного договору, який є невідємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, ним взагалі не було підписано.
Відповідно до змісту п. 8.1 договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №1 та №3 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.
В даному випадку із-за відсутності додатку №3 до договору фінансового лізингу він навіть не може довідатися про систему лізингових платежів у Херсонському представництві ТОВ «Євролізинг Україна», що є свідченням фіктивності та нікчемності вказаного документу, за яким у нього видурили грошові кошти в сумі 100 000 грн..
Окрім цього, пункт 12.1 Договору, яким передбачено, що: «Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає» містить явно дискримінаційні положення, які відверто суперечать приписам діючого Закону про захист прав споживачів та існуючій практиці продажу автомобілів.
В той же час, на його законні вимоги повернути в двотижневий термін сплачені кошти в сумі 100000 грн. та розірвати договір фінансового лізингу співробітники Херсонської філії ТОВ «Євролізинг Україна» відповіли категоричною відмовою. А замовленого ним автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року випуску, взагалі немає на складі лізингової компанії, що свідчить про шахрайське заволодіння його грошовими коштами.
Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно з положеннями п.п. 5, 6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у випадку, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Разом з цим, у відповідача немає жодної ліцензії (чи іншого дозвільного документу) для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Позивач зауважив, що договір фінансового лізингу від 27 січня 2016 року, укладений ним та відповідачем, нотаріально посвідчено не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Виходячи з наведених у статті 16 ЦК України способів захисту порушеного права він вважає, що найбільш прийнятними до даної ситуації вимогами є визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення із відповідача грошових коштів в сумі 100 тис. грн.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На думку позивача зважаючи на недійсний правочин, відповідач неправомірно отримав його грошові кошти, а тому зобовязаний їх повернути з дати підписання нікчемних документів з 27.01.2016 року.
За наведених обставин відмови відповідача добровільно повертати йому грошові кошти, слід нарахувати й стягнути із лізингової компанії на його користь штрафні санкції в розмірі 3% відсотків річних в сумі 674.00 грн. та інфляційні збитки в сумі 496.40 грн. відповідно до розрахунків.
Окрім того, у відповідності з вимогами ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» на його думку з відповідача необхідно стягнути на його користь пеню за незаконне утримання грошових коштів в розмірі 9884.94 грн. відповідно до розрахунків.
Оскільки даний спір позивач не зміг вирішити з відповідачем в позасудовому порядку тому був змушений звернутися до суду з даним позовом.
Представник відповідача в судові засідання не прибув, заяви про розгляд даної справи у його відсутності до суду не надіслав. Про час і місце розгляду даної справи був повідомлений своєчасно та належним чином. А тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши позивача, який не заперечує проти розгляду справи у відсутності представника відповідача та ухвалення заочного рішення, а також заслухавши свідків та вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Вимоги позивача законні, обґрунтовані і в судовому засіданні доведені та стверджуються належними доказами.
Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
В судовому засіданні встановлено, що дійсно що 27 січня 2016 року між ТОВ "Євролізинг Україна" та позивачем були підписані окремі документи, зокрема текст договору фінансового лізингу №160004. Предметом лізингу по даному договору є легковий автомобіль «Fiat Doblo Combi», який він мав намір придбати у товариства за ціною 174850 грн. (а.с.12-17).
Як було встановлено в судовому засіданні, укладенню даного договору передували наступні події: позивач в пошуках легкового автомобіля за прийнятною ціною знайшов на сайті в мережі «Інтернет» інформацію з приводу продажу в м.Херсон транспортного засобу - автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року випуску, вишневого кольору, обємом двигуна 1300 см.куб, за ціною 174850 грн. (а.с.22). В цьому оголошенні були також розміщені контактні номера телефонів продавця автомобіля (068-826-9590 та 066-785-1925), за допомогою яких позивач звязався із менеджером ТОВ "Євролізинг Україна" на імя ОСОБА_2. Остання запропонувала йому прибути до м.Херсон, де знаходиться філія відповідача та обговорити умови продажу в розстрочку автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року, за наведеною в оголошенні ціною продажу. При цьому менеджер вказана на необхідність швидкого оформлення документів та сплати першочергового платежу в розмірі 100000 грн., оскільки в такому випадку позивач, нібито, звільнявся від обовязку сплачувати додаткові комісійні та відсотки. Позивач погодився на подібні умови менеджера відповідача та вирушив 27.01.2016 року до м.Херсон, разом з двома знайомими йому чоловіками ОСОБА_3, та ОСОБА_4.
Після вказаної розмови позивач в присутності свідків невідкладно підписав бланк договору фінансового лізингу, зміст якого йому не було докладно розяснено, та вирушив сплачувати грошові кошти згідно платіжних реквізитів, які були надані (заповнені) менеджером ОСОБА_2. Причому, менеджер відповідача не обумовлювала правової природи договору та підтримувала його судження щодо придбання автомобіля у розстрочку.
В касі відділення «Приватбанку» згідно платіжної квитанції від 27.01.2016 року (а.с.20) ним було сплачено 100000 грн., що стверджується копією чеку банку (а.с.21) за придбання легкового автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року. Як виявилося згодом, замість авансового платежу йому були надані платіжні реквізити для сплати так званого «адміністративного платежу» на обумовлену суму.
Як було встановлено в судовому засіданні позивач взагалі не розумівся на юридичних тонкощах призначення лізингових платежів та розраховував, що якраз сплачує грошові кошти у формі авансового платежу за замовлений ним товар. Позивач просив надати можливість ознайомитися з усіма умовами договору та відвезти письмовий варіант угоди додому, а також роздрукувати його повний текст. Однак, менеджер відповідача ОСОБА_2 вказала, що всі основні умови договору вона вже повідомила, а весь інший зміст правочину лише містить загальні стандартні положення, і відмовилась надати йому час для детального ознайомлення.
Після того, як позивач сплатив в касі банку 100000 грн., автомобіль «Fiat Doblo Combi», 2014 року так і не було передано в його володіння, натомість його запевнили, що він серед інших декількох учасників буде претендентом на отримання вказаного транспортного засобу, фактично в порядку розіграшу. Тобто, замість замовленого товару йому були надані документально незасвідчені обіцянки щодо можливої передачі автомобіля за незрозумілою схемою, яка по суті не гарантує отримання в найближчій перспективі замовленого за 100000 грн. транспортного засобу.
Надалі по прибуттю додому позивач звернувся до фахівця в галузі права, після ознайомлення якого із повним текстом запропонованої йому на підпис угоди позивачу стало зрозуміло, що дійсна ціна замовленого ним автомобіля «Fiat Doblo Combi», 2014 року, яка обумовлена в договорі №160004, виявилося значно вищою від ціни, яка містилася в рекламному оголошенні.
Крім того додаток №3 до даного договору, який є невідємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, позивачем взагалі не було підписано.
Відповідно до змісту п.8.1 договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №1 та №3 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.
Крім того, пункт 12.1 Договору, яким передбачено, що: «Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.
Встановлені в судовому засіданні факти також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які були присутні разом із позивачем в офісі відповідача за адресою: м.Херсон, вул.9го січня,12 при обговоренні з менеджером відповідача всіх умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючиумови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Згідно з положеннями п.п. 5, 6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у випадку, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним.
Досягнутим домовленостям, щодо часу передачі автомобіля та дійсній меті підписання позивачем угоди, у п.4.1 Договору №160004 вказано: «Продавець передає у користування Предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладеного у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців, строк поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено».
Однак, відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.
Водночас діючим Законом передбачено також обовязок повернути споживачу грошові кошти протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту підписання договору споживчого кредитування.
Незважаючи на направлення позивачем в установлений термін 06.02.2016 року відповідачу вимоги про відмову від угоди та повернення йому грошових коштів (а.с.23-27), з боку відповідача не були виконані приписи діючого законодавства та не повернуті реально сплачені позивачем грошові кошти в сумі 100000 грн..
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ст. 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Відповідно до ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
В матеріалах справи немає доказу наявності у відповідача спеціального дозволу (ліцензії) на здійснення послуг у вказаній сфері фінансової діяльності.
Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
В судовому засіданні було встановлено, що договір фінансового лізингу від 27 січня 2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було.
Тому суд приходить до висновку, що посилання позивача на несправедливі умови оспорюваного договору, а також встановлення судом відсутності нотаріального посвідчення спірного договору є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.
За такого, суд вважає за необхідне, хоча позивач і обґрунтував позов лише у зв'язку із несправедливими умовами договору та власною помилкою , проте враховуючи вищезазначене суд бере до уваги, також і порушення щодо нотаріального посвідчення спірного договору і, як наслідок, його нікчемність, що є підставою для задоволення позову.
Такої позиції дотримується і Верховний Суд України, що висловлено в Постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.
Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до ст.235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтерисована особа заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За наведених обставин відмови відповідача добровільно повертати позивачу грошові кошти, суд вважає, що позивачем правомірно нараховані штрафні санкції в розмірі 3% відсотків річних в сумі 674.00 грн., інфляційні збитки в сумі 496.40 грн. та у відповідності з вимогами ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» з відповідача суд вважає також необхідно стягнути на користь позивача пеню за незаконне утримання грошових коштів в розмірі 9884.94 грн. відповідно до розрахунків (а.с.8).
Враховуючи всі обставини справи, а також виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Згідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропоріційно до задоволення чи відхиленої частини вимог.
А також суд вважає за необхідне стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» судовий збір в дохід держави в сумі 1665 грн. 83 коп..
На підставі наведеного та ст.ст.16, 202, 203, 215, 227, 230, 235, 509, 625, 627, 806 ЦК України, Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» та керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України, суд
позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу й стягнення із лізингової компанії грошових коштів за недійсним правочином та штрафних санкцій - задовольнити повністю.
Визнати не дійсним договір фінансового лізингу від 27.01.2016 року №160004, підписаний ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Черкаської області, через Ватутінський міський суд Черкаської області протягом десяти днів після його проголошення.
Головуючий В.А. Здоровило