У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Служба у справах дітей Андрушівської районної державної адміністрації Житомирської області, про відібрання дітей та стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила відібрати у відповідачів її дітей - ОСОБА_9, 2001 року народження, і ОСОБА_10, 2009 року народження, та стягувати з відповідача ОСОБА_7 аліменти на дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що з відповідачем ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилися неповнолітні діти: син ОСОБА_9 та донька ОСОБА_10. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 грудня 2012 року визначено місце проживання дітей разом з нею. Добровільно виконувати рішення суду відповідачі відмовляються. Постановою ВДВС Черняхівського РУЮ від 08 листопада 2013 року у відкритті виконавчого провадження відмовлено з тих підстав, що визначення місця проживання дітей не є примусовим заходом виконання рішення. У зв'язку з цим позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 червня 2015 року позов задоволено частково. Відібрано у ОСОБА_7 неповнолітніх дітей - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття кожного з дітей. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору та на користь ОСОБА_6 243 грн 60 коп. судових витрат. У задоволенні позову в частині вимог про відібрання неповнолітніх дітей у ОСОБА_8 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 02 грудня 2015 року рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 19 червня 2015 року в частині задоволених вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволення вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відібрання дітей та стягнення аліментів відмовлено. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилися діти: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 9,10).

Після розірвання шлюбу між подружжям у квітні 2011 року діти залишилися проживати з батьком у с. Горбулів, де вони перебували з народження.

Діти відвідують навчальні заклади: ОСОБА_10 - спочатку дошкільний, а зараз школу, а ОСОБА_9 - школу, де у них склалися хороші стосунки з вчителями, вихователями та однолітками, вони звикли до колективів, в яких перебувають (т. 1, а. с. 86-88,157, т. 2 а. с.74).

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 грудня 2012 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей подружжя ОСОБА_7 з матір'ю - ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 5).

Проте після набрання вказаним рішенням законної сили діти залишилися проживати з батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У той же час згідно з ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

ІНФОРМАЦІЯ_5 синові сторін виповнилося 14 років. У суді апеляційної інстанції неповнолітній ОСОБА_9 виявив бажання проживати з батьком, яким йому створені належні умови для проживання, навчання та фізичного і інтелектуального розвитку.

Установивши такі обставини, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог про відібрання у батька неповнолітнього ОСОБА_9, який виявив бажання проживати разом з ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем ОСОБА_7 забезпечені належні умови для проживання та виховання дітей (т. 1, а. с. 133).

ОСОБА_6 не має постійного місця проживання та власного житла (т. 1, а. с. 190).

Позивач проживає із співмешканцем, з яким у неї склалися неприязні стосунки і який б'є навіть їх спільну малолітню дитину (т. 2, а. с. 80, 97).

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_6 у позивача народилася донька ОСОБА_15 (т. 2, а. с. 33). За ухилення від виконання батьківських обов'язків відносно цієї дитини позивач притягувалась до адміністративної відповідальності (т. 2, а. с. 69). Зазначена обставина є свідченням негативної характеристики позивача, як матері.

ОСОБА_6 отримує допомогу при народженні дитини як одинока мати та не працює, тому не може матеріально забезпечувати дітей (т. 1, а. с. 129-131, т. 2, а. с. 71).

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, враховуючи, що між сестрою та братом існують дружні стосунки, їх розлучення призведе до розриву родинних стосунків між ним, правильними є його висновки про відсутність підстав для відібрання і малолітньої дочки ОСОБА_10.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова