АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення банківського вкладу,

встановила:

у квітні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача залишку суми неповернутого грошового складу в іноземній валюті в розмірі 4 675, 87 доларів США, що еквівалентно 121 642 грн. 75 коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 10 червня 2014р. уклала з відповідачем договір банківського строкового вкладу «Пенсійний» № 300937/34468/7-14 на строк 7 місяців, за умовами якого внесла грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США на період з 10.06.2014 року по 10.01.2015 року під 12,10% річних, а відповідач зобов'язався нараховані проценти зараховувати на рахунок № 2638.1.061944.007, відкритий у банку. Також з відповідачем було укладено додаткову угоду, згідно якої вона доручила банку перераховувати всі нараховані за цим договором проценти на картковий рахунок № 1840001 у філії банку.

Також позивач посилалася на те, що 30 грудня 2014р. уклала з відповідачем договір банківського строкового вкладу «Пенсійний» № 300937/83806/370-14 на 370 днів, за умовами якого внесла грошові кошти у розмірі 5 887 доларів США на період з 30.12.2014 року по 04.01.2016 року під 13,6% річних, а відповідач зобов'язався перераховувати нараховані проценти на рахунок № 2638.9.061944.009, відкритий у банку.

Позивач стверджувала, що вказані договори відповідачем виконані частково, оскільки

не повернуто частину розміщеного депозиту у сумі 4 675,87 доларів США.

Рішенням суду від 7 червня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, так як Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не має пріоритетного значення над Конституцією України, яка встановлює неможливість позбавлення громадянина розпоряджатися своєю власністю.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10276/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Також позивач зазначає про неправомірне не застосування судом норм міжнародного права, а саме статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

- 2 -

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та заперечення відповідача на апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 10 червня 2014р. позивач уклала з відповідачем договір-заяву № 300937/34468/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті, за умовами якого внесла грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США на вкладний рахунок № 2630.6.061944.004 на період з 10 червня 2014р. по 10 січня 2015р. під 12,10% річних, а відповідач зобов'язався нараховані проценти зараховувати на рахунок № 2638.1.061944.007, відкритий у банку.

Згідно п. 3 договору-заяви сторони визначили, що вкладник має право отримувати суми процентів, нараховані на вклад, протягом строку договору щомісячно, у порядку та строки, передбачені п. 4.2., 4.3.2. основних умов.

Меморіальним валютним ордером № 13635510 від 10 червня 2014р. підтверджено перерахування грошових коштів на вкладний рахунок позивача.

30 грудня 2014р. позивач уклала з відповідачем договір-заяву № 300937/83806/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті, за умовами якого внесла грошові кошти у розмірі 5 887 доларів США на вкладний рахунок № 2635.1.061944.004 на період з 30 грудня 2014р. по 04 січня 2016р. під 13,6% річних, а відповідач зобов'язався перераховувати нараховані проценти на рахунок № 2638.9.061944.009, відкритий у банку.

Згідно п. 3 договору-заяви сторони визначили, що вкладник має право отримувати суми процентів, нараховані на вклад, протягом строку договору щомісячно, у порядку та строки, передбачені п. 4.2., 4.3.2. основних умов.

Меморіальним валютним ордером № 15100787 від 30 грудня 2014р. підтверджено перерахування грошових коштів на депозитний рахунок позивача.

Відповідно до виписки по особовому рахунку № 2635.1.061944.004 станом на 28 січня 2016р. на ньому обліковується 4 675,87 доларів США.

Доказів знаходження грошових коштів на вкладному рахунку № 2630.6.061944.004 (по договору від 10 червня 2014р.) позивачем надано суду не було.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015р. № 612 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 про запровадження з 18 вересня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 17 грудня 2015р. за № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача до суду в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» була введена тимчасова адміністрація та запроваджено процедуру ліквідації банку, що унеможливлює задоволення позову про стягнення банківського вкладу поза межами системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що

- 3 -

запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Частиною 6 даної норми визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником і оскільки позивач звернулася до суду з позовом про стягнення банківського вкладу у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання позивача на неправомірне не застосування судом норм статті 1074 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, вказаною нормою передбачено можливість обмеження прав клієнта банку щодо розпорядження грошовими коштами у випадках, встановлених законом.

У даній справі таким законом є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким встановлено порядок повернення грошових коштів вкладникам банків, які ліквідуються.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Конституції України, статтею 41 якої визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, не стосуються компетенції апеляційного суду.

При цьому, колегія суддів вважає, що норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не позбавляють вкладників банків їх грошових вкладів, внесених до банків, які ліквідуються у встановленому законом порядку, а встановлюють інший порядок та черговість повернення грошових коштів, яким позивач скористалася, отримавши 23 січня 2016р. 200 000грн.

Відповідно до ч.5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги

- 4 -

фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Отже, позивач не була позбавлена можливості протягом 30 днів з часу опублікування у газеті «Голос України» 23 грудня 2015р. оголошення про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заявити свої вимоги на суму грошового вкладу, яка не була повернута за рахунок гарантованої Фондом суми.

Твердження позивача на невідповідність рішення суду нормам міжнародного права, зокрема статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначений порядок повернення грошового вкладу вкладникам банку, стосовно якого прийнято рішення про його ліквідацію. Проте, позивач у порядку, визначеному вказаним законом, не зверталася до суду із вимогою про повернення грошового вкладу, а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який здійснює повноваження органів управління банку, не є стороною у даному спорі.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України правомірно врахована правова позиція Верховного Суду України, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: