Номер провадження: 22-ц/785/3761/16
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н.Д.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідача, ПАТ «Альфа Банк» - Осадчука О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 10 березня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання кредитного договору недійсним та повернення сторін у первісний стан,

в с т а н о в и л а:

23 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 28 червня 2014 року між нею, ОСОБА_3 (після укладання шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_3), та ПАТ «Альфа Банк» в особі співробітника Банку в м. Арциз ОСОБА_6, був укладений кредитний договір №500497004 на підставі типової форми договору, запропонованої представником Банка, за яким Банк зобов'язався надати споживчий кредит в сумі 25774,17 грн., а споживач - повернути кредит та сплатити відсотки, послуги за користування. При цьому сума в розмірі 5763.17 грн. згідно наданого графіку платежів визначається Банком як страхування і їй не видана. Сума, яка надійшла на видану Банком картку складає 20011 грн., процентна ставка за користування кредитом склала 17,99% річних, тип процентної ставки - фіксована. Кредитний договір укладений в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме їй не була надана в повному обсязі у письмовій формі інформація щодо умов кредитування. Вона бажала укласти договір на 18 місяців, але термін користування кредитом зазначений 36 місяців. Під час підписання договору вона знаходилася на 8 тижні вагітності, тому перебувала у стані коли не могла усвідомлювати значення слів та термінів, чим скористалася представник Банку. Тому згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України кредитний договір може бути визнаний недійсним. При видачі картки системи МастерКард її повідомили, що данна карка є кредитною із безпроцентною ставкою за користування грошовими коштами протягом пільгового періоду, що не відповідає дійсності, вона навмисно була введена в тому оману, тому правочин згідно із абзацу 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 230 ЦК України є недійсним. Зміст правочину суперечить законодавству: п. 2.8 Розділу 1 договору Банком встановлені платежі: 2.20% за управління кредитом, комісійна винагорода 567,03 грн. щомісяця; за виконання операцій переказу коштів 1,8%, за прийняття готівкових коштів, якщо сума платежі становить до 1500 грн. - 35 грн.; однак у відповідності до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупності вартості кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року №168, Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь Банку за дії, які Банк здійснює на власну користь. Умова договору (п. 5 Розділу 1) про те, що підписанням договору позичальник підтверджує, що повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування не відповідає п. 2.4 Прав надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки Банк зобов'язаний отримати письмові підтвердження споживача про ознайомлення з вказаною інформацією. Умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах Банку, в договорі не містяться умови що відповідальності Банку за невиконання та неналежне виконання умов договору, що не відповідає ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У тексті договору Банк намагається відмінити прав на захист персональних даних клієнта. Всупереч принципу добросовісності та справедливості Банк надає особі право відмовитись від зобов'язань, але споживачеві таке право не надається, виконання позичальником своїх зобов'язань з оплати простроченої заборгованості не звільняє його від зобов'язання з оплати штрафів та відшкодування інших збитків. Банком не вручено та не ознайомлення позичальника з Розділом 2 договору. В наявному Додатку №1 до договору страхування від 28 червня 2014 року зазначено, що страховиком є ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя», самого договору їй не вручено, що обмежує конкуренцію страховиків, визначаючи, де позичальникові треба страхувати своє майно. У разі застосування наслідків недійсності правочину, позивач зобов'язаний повернути Банку суму наданого кредиту в розмірі 20011 грн., а Банк повинен повернути позивачеві отримані платежі у рамках обслуговування кредиту, тобто суму платежів, до якої входять платежі основної суми кредиту, сплачені проценти та щомісячну комісію, а загалом 15550 грн., різниця складає 4461 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 11, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 225, 228, 230 ЦК України, позивачка просила суд позов задовольнити (а.с. 1-7).

Представник відповідача, Банка, в судове засідання не з'явився.

Заочним рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 47-49).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 51-54).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3, пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника відповідача, ПАТ «Альфа Банк» - Осадчука О.В., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

В ч. 1 ст. 11 Закону зазначається, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Закон гарантує споживачам кредитних послуг ряд гарантій. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію. Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (ч. 1 ст. 6 Закону).

Згідно п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Той самий обов'язок банку повідомити споживача про сукупну вартість кредиту зазначений і у п. «в» ч. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 р.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції (п.6 ч.1).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Ціна є одним із визначальних критеріїв для здійснення споживачем свідомого вибору. Ціна товару (послуги) та термін дії Договору є істотними умовами будь-якого договору, а тому мають погоджуватися сторонами, їх зміна в односторонньому порядку є недопустимою.

За правилами частин 1 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 червня 2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №500497004, якій складається з двох розділів: Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа Банк», пов'язані між собою та складають єдиний документ (п.1 договору).

Згідно п. 2 договору Банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит на наступних умовах: сума кредиту - 25774.17 грн., процентна ставка за користування кредитом 17,99% річних, тип процентної ставки - фіксована, на строк 01 липня 2017 року з цільовим призначення - для власних потреб шляхом безготівковою перерахування:

на рахунок позичальника НОМЕР_1, що відкритий в ПАТ «Альфа Банк» - 20011грн.;

на рахунок НОМЕР_2, відкритий в Банку, - для оплати страхового згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника у сумі 5763,17 грн.;

на рахунок НОМЕР_3, відкритий в Банку, - для оплати комісійної винагороди Банку за надання кредиту.

Умовами договору визначено, що погашенням кредиту, відсотків за користування кредитом, сума комісійної винагороди та інших платежів здійснюється щомісячно згідно Графіку (п.2.6 договору).

Факт укладання кредитного договору та отримання позивачем зазначеної вище кредитної суми представником позивача в судовому засіданні був визнаний, а відтак в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

У пункті 5 договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами наданого кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає законодавство України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що в судовому засіданні не доведено належним чином те, що кредитний договір від 28 червня 2014 року був укладений з порушенням законодавства, що, згідно із ч. 1 ст. 203, 215, 225, 228, 230 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним. Тому права позивачки не були порушені Банком і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Посилання позивачки ОСОБА_3, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд безпідставно не врахував, що Банк не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону, не приймаються до уваги за таких підстав.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що кредитний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства та з пороками волі, що свідчить про його недійсність, але не виконала цього обов'язку.

Дійсно, у ч. 2 ст. 11 Закону України в редакції Закону України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яка набрала чинності з 15 жовтня 2011 року, визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Той самий обов'язок Банку надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначений і у під. «в» п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808, яка набрала чинність з 05 червня 2007 року.

В Рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі 31-26/2011 за конституційним зверненням ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22. 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положень пунктів 22. 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

У пункті 14 постанови №5 Пленуму «Про практику розгляду судами законодавства про вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Аналіз зазначених норм права, роз'яснення Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та з'ясування приведених обставини справи, які мають значення для справи, та наявні у справі докази, дає підстави для висновку про те, що Банк повністю виконав передбачений законом обов'язок повідомити у письмовій формі позичальника, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту).

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що, підписуючи договір позичальник зазначила, що їй зрозумілі умови та правові наслідки укладеного кредитного договору, в якому були визначені всі істотні умови (сторони, предмет, ціна, строки), фактично розуміла та/або повинна була передбачувати всі можливі ризики отримання кредитних грошових коштів, тобто, вказані вище умови кредитування були вільним волевиявленням позивача.

З урахуванням вищевикладеного, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що Банком в повному обсязі виконані вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Не доведено позивачем також порушення Банком при укладенні кредитного договору вимог ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору та кваліфікування дій Банку як нечесну підприємницьку діяльність, а також наявність підстав, передбачених ст. ст. 225, 228, 230, ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з правильно виходив з того, що є законні підстави для відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік