Справа № 490/4015/16-ц
н/п 2/490/1970/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Головацькому О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на прибудову, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею в порядку ч. 5 ст. 376 ЦК України право власності на цегляну прибудову (тамбур) розмір 1.30 х 2.00 метрів площею 2.70 кв. м, прибудовану до квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 посилалася на те, що нею на земельній ділянці, розташованій біля вхідних дверей належної позивачці квартири, було самовільно побудовано вищезазначену прибудову для облаштування у ній газового обладнання, необхідного для автономного опалення її квартири.

На теперішній час у позивачки виникла необхідність у визнанні за нею права власності на вказану прибудову. При цьому, позивачка зазначає, що її сусіди проти визнання за нею права власності не заперечують, їхні інтереси порушені не будуть, у звязку з чим позивачка на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України і звернулася до суду із даним позовом.

У судове засідання позивачка не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача до суду також не зявилася. При цьому, також надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів, оскільки у справі достатньо даних про їх права та взаємини.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка є власницею квартири АДРЕСА_2, загальною площею 22,0 кв. м, житловою площею 16,4 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.03.2015 року (зареєстрований в реєстрі за № 779).

Розпорядженням Управління з використання і розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 136 р від 27.04.2015 року вказана квартира була списана з балансу ТОВ «Добробут» на підставі правовстановлюючих документів та звернення власника приміщення ОСОБА_1

У подальшому позивачкою було здійснено реконструкцію належної їй квартири, а саме на земельній ділянці, розташованій біля вхідних дверей належної позивачці квартири, нею було самовільно побудовано цегляну прибудову (тамбур) розмір 1.30 х 2.00 метрів площею 2.70 кв. м.

При цьому, листом головного архітектора міста Миколаєва від 12.10.2015 року на звернення позивачки з питання можливості оформлення вищезазначеної прибудови, позивачці було розяснено, що для можливості будівництва такої прибудови позивачці необхідно здійснити у встановленому законом порядку відведення земельної ділянки, що є можливим лише після зміни статусу приміщень з квартири на домоволодіння.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позивачці неодноразово було розяснено законодавчо встановлений порядок оформлення побудованої нею прибудови.

Окрім цього, судом також встановлено, що 04 грудня 2015 року головним інспектором будівельного нагляду Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне порушення, яким зафіксовано, що за результатами позапланової перевірки за адресою: АДРЕСА_3, виявлено порушення ч. 1 ст. 34, ст. 36, ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 7, 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», а саме: виконання будівельних роботи з реконструкції вищезазначеної квартири шляхом будівництва прибудови, розмірами у плані 1,37 х 2,7 метрів, без реєстрації Управлінням ДАБІ у Миколаївській області декларації про початок будівельних робіт, без затвердженої проектної документації та без документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Крім того, 04 грудня 2015 року Управлінням ДАБІ у Миколаївській області також було винесено припис № 358 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. З метою усунення виявлених порушень вимагалося зупинити будівельні роботи по цьому об'єкту, усунути порушення вимог містобудівного законодавства шляхом оформлення відповідних документів, які надають право на виконання будівельних робіт та надають право на експлуатацію самочинно збудованого об'єкту.

18 грудня 2015 року першим головним інспектором будівельного нагляду Управління ДАБІ було винесено постанову № 314 по справі про адміністративне правопорушення, якою накладено на позивачку адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 6 800 грн. за ч. 6 ст. 96 КУпАП за виконання будівельних робіт з реконструкції квартири за вищевказаною адресою шляхом будівництва прибудови, без реєстрації Управлінням ДАБІ у Миколаївській області декларації про початок будівельних робіт, без затвердженої проектної документації та без документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на обєкт І категорії складності, що є порушенням ч. 1 ст. 34, ст. 36, ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 7, 9 Закону України «Про архітектурну діяльність».

Вищезазначені обставини встановлені постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2016 року, і в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

В той же час, вищезазначеною постановою суду постанову у справі про адміністративне правопорушення № 314 було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Управління через процесуальні підстави, а саме порушення посадовими особами Управління ДАБІ у Миколаївській області прав позивачки на участь у процесі прийняття рішення та через порушення законних інтересів правопорушника, передбачених ст. 268 КУпАП.

На теперішній час ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання за нею в порядку ч. 5 ст. 376 ЦК України права власності на вказану прибудову.

В той же час, суд, дослідивши матеріали та обставини справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, у тому числі власник має право здійснювати у встановленому законом порядку будівництво.

При цьому, поняття «будівництво» включає в себе як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

В той же час, законодавством передбачено випадки, коли здійснене особою будівництво є самочинним.

Так, у частині першій статті 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає суду підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником.

Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1328цс15, та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

В той же час, позивачкою до суду взагалі не надано доказів, які свідчать про те, що вона володіє або користується земельною ділянкою під прибудовою на законних підставах.

Крім того, відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Позивачкою же не надано жодних доказів того, що вона, зокрема, зверталася до компетентних органів для прийняття прибудови до експлуатації.

Окрім цього, відповідно до п. 7 вищезазначеної постанови Пленуму не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка просить про визнання права власності на самочинно збудовану приналежність до основної речі на прибудову. При цьому, вказаний об'єкт було прибудовано до квартири.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що даний спір не може розглядатися за правилами статті 376 ЦК України, на яку посилається позивачка.

Враховуючи усе вищезазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку із відсутністю для цього відповідних правових підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачкою при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН