Справа № 308/9607/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Павліченка С.В., Бисага Т.Ю.,

при секретарі: Шукаль О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі ОСОБА_3) звернулося в суд із указаним позовом, посилаючись на те, що 17.10.2007 року між Банком і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, що є договором приєднання (ст. 634 ЦК України).

Згідно умов цього договору ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 21600,00 грн. зі сплатою 22,80% річних і кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки.

Кредит Банком надано відповідно до заяви клієнта від 17.10.2007 року, Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів.

Вказував, що позичальник не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед Банком утворилася заборгованість станом на 30.06.2015 року у розмірі 23 836,39 грн., з яких 14 961,72 грн. за кредитом; 6 881,51 грн. за відсотками; 620,00 грн. за пенею та комісією; 250 грн. штраф (фіксована частина) і 1123,16 грн. штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.04.2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість у сумі 22 463,23 грн., яка складається з наступного: 14 961,72 грн. заборгованість за кредитом; 6 881,51 грн. заборгованість за процентами; 620,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. У задоволенні частини вимог Банку про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Банку відмовити.

Зокрема зазначає, що при укладенні договору вона не знайомилася з Умовами та правил надання банківських послуг, а також Тарифами; Банком було піднято кредитний ліміт без її згоди в односторонньому порядку; кредит нею погашався із 13.09.2011 року регулярно, що стверджується випискою з карткового рахунку за період із 01.08.2011 року по 10.06.2013 року.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Відповідачка у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, після оголошення перерви у судове засідання не зявилася, однак судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без її участі, так як вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та її неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

ОСОБА_3 судове рішення не оскаржив, апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги ОСОБА_2 у частині задоволення вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 22 463,23 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, процентами, пенею, комісією, а також розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив із того, що позичальником не виконано зобовязання за кредитним договором по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом у строк, зазначений у кредитному договорі, та допущено прострочення, а тому поклав на позичальника обовязок по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування і пені.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору та відповідно до правил ст.530 ЦК України в строк, установлений договором.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.10.2007 року між Банком і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, що є договором приєднання (ст. 634 ЦК України).

Згідно умов цього договору ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 21600,00 грн. на кредитну картку з установленим кредитним лімітом зі сплатою 22,80% річних і кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки.

Кредит Банком надано відповідно до заяви клієнта від 17.10.2007 року, Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів.

У заяві клієнта відповідачем зазначено, що вона ознайомлена і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом нею стверджено факт отримання повної інформації про умови кредитування в Банку та його місцезнаходження (а.с. 7 зворот). Також у заяві клієнта зазначено, що ОСОБА_3 має право у будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт.

Згідно п. 5.3 Умов і правил надання банківських послуг ОСОБА_3 має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому ОСОБА_3, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не пізніше як за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці з картрахунку згідно п. 4.9 цього договору. Якщо протягом семи днів ОСОБА_3 не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт погодився з новими умовами. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) ОСОБА_3 залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку і без попереднього повідомлення клієнта.

Отже, з урахуванням указаних положень, доводи апелянта щодо неправомірності підняття Банком кредитного ліміту в односторонньому порядку без згоди відповідачки є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2, у силу ст. 634 ЦК України, не могла запропонувати свої умови договору та приєдналася до запропонованого договору Банком в цілому.

Як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором належним чином не виконувала, останній платіж здійснила 24.01.2015 та після цього припинила здійснювати погашення кредиту (а.с.6).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 30.06.2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед Банком (без урахування штрафів) становить 22 463,23 грн., з яких 14 961,72 грн. заборгованість за кредитом; 6 881,51 грн. заборгованість за процентами; 620,00 грн. заборгованість за пенею та комісією. Указана сума боргу в розмірі 22 463,23 грн., яка обчислена позивачем станом на 30.06.2015 року, також підтверджується випискою з карткового рахунку (а.с. 60).

Долучена відповідачем в суді апеляційної інстанції виписка з карткового рахунку за період із 01.08.2011 року по 10.06.2013 року відображена у раніше наданій виписці з карткового рахунку, що долучалася позивачем у суді першої інстанції, відомості з якої враховані судом, період зазначений у виписці скаржника включено до дослідженої місцевим судом виписки з картрахунку (наданої з урахуванням меж позовних вимог за більший період часу), а зазначені в них суми коштів за відповідні періоди є тотожними (а.с. 46-60). При цьому така виписка не спростовує, а підтверджує наявність заборгованості у відповідача.

На обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку, відповідач не надала належних і допустимих доказів виконання нею належним чином взятого на себе зобовязання, чи спростування обчисленого Банком розрахунку заборгованості.

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновок місцевого суду про задоволення позовних вимог Банку у частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 22 463,23 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, процентами, пенею, комісією, а також розподілу судових витрат є правильним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: