Справа № 308/2782/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2016 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Світлик О.М.

при секретарі судового засідання - Гайданці Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивує тим, що він відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського МНО Єрмаковою І.Ф. за реєстровим номером 1516, є власником квартири, розташованої в АДРЕСА_4. Право власності на квартиру зареєстровано, про що КП «Ужгородське МБТІ» видано відповідний витяг.

Зазначає, що згідно з довідкою ЖРЕР № 2 «Підзамок» № 776 від 3 березня 2016 року, окрім нього, в квартирі також зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_2, його син - ОСОБА_3 та його донька - ОСОБА_4 Між тим, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже більше двох років в квартирі не проживають, що підтверджується висновком Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 2 березня 2016 року, складеним на підставі показів сусідів - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Вказує, що йому відомо, що його колишня дружина та син переїхали до Росії, де наразі постійно проживають. Після останньої розмови телефоном із сином йому стало відомо, що він із мамою проживає в АДРЕСА_1.

Отже, оскільки відповідачі більше двох років назад у зв'язку з виїздом за кордон добровільно залишили квартиру та не проживають у ній, а домовленості між ними з приводу такої відсутності та збереження житлової площі за ними не має, то на підставі ст.405 ЦК України припускає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважаються такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Пояснює, що реєстрація у його квартирі відповідачів, які фактично там не проживають, втричі збільшує його щомісячні витрати по сплаті комунальних платежів. Вважає, що у випадку задоволення його позову жодні права чи інтереси його колишньої дружини та сина не будуть порушені, оскільки, відсутність за місцем реєстрації протягом 2 років підряд є достатньою підставою вважати, що у них є інше місце проживання, а його квартира як місце проживання їх не цікавить.

Вказує, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, необхідне йому саме для зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації в ДМС.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування квартирою в АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить йому - ОСОБА_1.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак подав через канцелярію суду заяву від 16.05.2016 року, про розгляд справи без його участі. В заяві зазначає, що позов підтримує в повному обсязі, просить суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, про що свідчать оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (штрихкодовий ідентифікатор 88 1), направлений за адресою місця реєстрації ОСОБА_2, що повернулося на адресу суду 20.04.2016 року з довідкою про причини повернення за закінченням терміну зберігання, а також оригінал рекомендованого повідомлення про вручення/одержання/оплату/запис поштових відправлень з повістками суду, направлене відповідачу за адресою її місця проживання в Російській Федерації, одержане нею 25.04.2016 року.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, однак, надіслав на адресу суду заяву від 13.05.2016 року, про розгляд справи без його участі у зв'язку з віддаленістю місця його проживання. В заяві зазначає, що позов визнає у відповідності до ст. 174 ЦПК України у повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, однак надіслала на адресу суду клопотання від 15.04.2016 року, про розгляд справи без її участі у зв'язку з неможливістю прибути у судове засідання з огляду на необхідність догляду за маленькою дитино. В клопотанні повідомляє, що у зв'язку з одруженням її дівоче прізвище ОСОБА_4 змінено на ОСОБА_4, на підтвердження чого надала суду копію свідоцтва про шлюб від 27.06.2011 року. Також в клопотанні зазначила, що не заперечує проти задоволення поданого позову та підтверджує, що її мати ОСОБА_2 та брат ОСОБА_4 не проживають по місцю прописки в АДРЕСА_4.

Відтак, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_12 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єрмаковою І.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 1516.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продаж ОСОБА_1. Номер запису про право власності - 21276 в книзі 93. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 5905031.

Згідно з даними довідки ЖРЕР № 2 «Підзамок» № 776 від 03.03.2016 року, виданої ОСОБА_1, про те що він дійсно проживає і зареєстрований у АДРЕСА_1. Склад його сім'ї: ОСОБА_2, 1963 р.н. - колишня дружина, ОСОБА_3, 1983 р.н. - син та ОСОБА_4, 1991 р.н. - донька.

Як вбачається із заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.04.2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано. Рішення суду набуло законної сили.

Також, як вбачається з висновку від 02.03.2016 року за зверненням гр. ОСОБА_1, наданого Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області, 01.03.2016 року в Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області надійшло звернення від громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, прож. АДРЕСА_5, про те, що просить засвідчити факт непроживання його колишньої дружини гр. ОСОБА_2 та сина, ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1, з 2014 року, оскільки на даний час вони проживають у Росії. Ст. інспектор Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області ст. лейтенант поліції ОСОБА_11, перевіривши факти викладені в повідомленні, встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_22., прож. в АДРЕСА_5, повідомив, що з 2014 року його колишня дружина разом із сином проживає у Російській Федерації, які надіслали йому нотаріальне доручення для того, щоб він виписав їх із квартири за місцем проживання, у зв'язку з чим гр. ОСОБА_1 просить засвідчити факт їх не проживання за даною адресою. По даному факту було проведено бесіду з гр. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10, гр. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_11, прож. в АДРЕСА_6, гр. ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_13, прож. в АДРЕСА_7, гр. ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_15, прож. в АДРЕСА_8, які повідомили, що гр. ОСОБА_2, та її син, гр. ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_4, приблизно з 2014 року. Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги те, що порушення громадського порядку встановлено не було, та дане звернення відноситься ви до компетенції суду, а тому.

Крім того, згідно з відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Закарпатській області від 28.03.2016 року за вих. № 47/6891 та № 47/6890, місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, зареєстровано 02.09.2004 року.

Проте, як встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вже тривалий час, майже два роки, не проживає у даній квартирі, оскільки вони переїхали до Росії, де наразі постійно проживають за адресою : АДРЕСА_9, що підтверджується отриманням судових повісток надісланим відповідачам за даною адресою в Російській Федерації, а також надісланою на адресу суду заявою сина позивача - відповідача по справі - ОСОБА_3 В той же час, оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, не оплачують житлово-комунальні послуги у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів, чим об'єктивно порушуються права позивача - ОСОБА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, ст. 382 ЦК України визначає житло об'єктом права власності.

Права власника житлового будинку визначені нормами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майже вже два роки в зазначеній квартирі не проживають.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відтак, позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 41 Конституції України, та ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України , суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_19, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_10, мешканку: АДРЕСА_11 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_21, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_10, мешканця: АДРЕСА_11, такими, що втратили право користування квартирою у АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча О.М. Світлик