АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

у лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань праці, Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» про визнання протиправним та скасування наказу № 4-к від 11 січня 2016р., поновлення на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року провадження в частині позовних вимог, заявлених до Державної служби України з питань праці закрито.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, так як він звернувся до суду за захистом своїх трудових прав, спір не є публічно-правовим, посада, яку він займав, не є публічною, а він не був державним службовцем, тому даний спір не може розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представників Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» та третьої особи, які просили залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З позовної заяви вбачається, що позивач з 26 січня 2012р. працював на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» на підставі контракту, укладеного 26 січня 2012р., який був переукладений на новий строк 3 грудня 2014р.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/12495/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Наказом № 4-к від 11 січня 2016р. Державної служби України з питань праці позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань праці,

- 2 -

Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» про визнання протиправним та скасування наказу № 4-к від 11 січня 2016р., поновлення на посаді директора,посилаючись на допущені порушення норм КЗпП України при його звільненні.

Постановляючи ухвалу про закриття провадженні в частині позовних вимог, заявлених до Державної служби України з питань праці, суд першої інстанції виходив з того, що дані позовні вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, так як відповідач є центральним органом виконавчої влади.

Проте, вказаний висновок суду першої інстанції не ґрунтується на нормах процесуального права.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства та щодо визначеного кола правовідносин.

За змістом статті 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

У порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3, 15 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Спори про поновлення на роботі (статті 232, 235 глави ХV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України) належать до трудових спорів.

Згідно зі статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ адміністративного судочинства є одночасно як суб'єктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що спори за позовами осіб щодо захисту порушених трудових прав, які ґрунтуються на положеннях норм

- 3 -

трудового законодавства, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

У даній справі вимоги позивача - фізичної особи до Державної служби України з питань праці, яка видала наказ про його звільнення, про поновлення на роботі заявлені щодо захисту порушених трудових прав та ґрунтуються на положеннях КЗпП України, а тому підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Судом першої інстанції ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню, а справа поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.303, 311, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: