АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5109/16 Справа № 204/2128/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Дніпро

20 вересня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Глущенко Н.Г., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору застави майна недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним Договір застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора ОСОБА_5, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (том 1 а.с.2-9).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» було задоволено.

Визнано недійсним Договір застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора ОСОБА_5, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 5 а.с.138-142).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (том 5 а.с. 146-149).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 19 травня 2015 року між ОСОБА_2, як заставодержателем, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора ОСОБА_5, як заставодавцем, з іншої сторони, був укладений договір застави майна (майбутнього врожаю), а саме сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому, який (Договір) посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 796.

Згідно п. п. 1.1, 1.2 вищевказаного Договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», з метою забезпечення зобовязань за договором позики від 19 травня 2015 року щодо повернення ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1700000 гривень, передає у заставу ОСОБА_2 майно (сільськогосподарську продукцію), що стане власністю ТОВ «Племзавод «Любомирівка» у майбутньому. При цьому, предметом застави є майбутній врожай соняшника, що очікується у 2015 році, який буде вирощений на земельній ділянці, площею 225 га, розташованій на території селища Соколівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. У додатку № 1 до Договору застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року наведений перелік земельних ділянок та їхніх власників, які передали земельні ділянки у оренду, на яких вирощується сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу.

Земельні ділянки, на яких вирощувалася сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу згідно Договору застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року, дійсно перебувала в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», на підставі укладених між вказаним товариством та власниками цих земельних ділянок договорів оренди земельних ділянок, копії яких знаходяться в матеріалах даної справи.

Пізніше, між сімдесяти шістьма власниками земельних ділянок (які були передані в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка»), Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» були укладені додаткові угоди № 1 до вказаних договорів оренди земельних ділянок, згідно яких новим орендарем цих земельних ділянок стає Товариство з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро».

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» ці земельні ділянки протягом березня-квітня 2015 року на підставі актів приймання-передачі земельних ділянок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» зареєстроване, як орендар вище вказаних земельних ділянок, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягами з вказаного реєстру, копії яких знаходяться в матеріалах даної справи. Таким чином, належним землекористувачем цих земельних ділянок, на яких вирощувалася сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу згідно спірного договору застави майна, є саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро», і відповідно саме позивач є власником вирощеної сільськогосподарської продукції.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права. Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладання спірного договору відповідач був власником предмета застави, спростовуються матеріалами справи та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Доводи апелянта про те, що на теперішній час виконано зобовязання за спірним договором і відповідно ст.. 599 ЦК України є припиненим, а отже немає підстав для визнання його недійсним, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначене не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: