Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцької районної філії до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором кредиту; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцького районного відділення, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2009 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило суд стягнути солідарно із відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 351 407 грн 62 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1.

У жовтні 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» змінило позовні вимоги, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 03 вересня 2008 року у сумі 371 441 грн 10 коп. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором відновлювальної кредитної лінії звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03 вересня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а саме на будинок по АДРЕСА_1, шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

В подальшому позовні вимоги банку уточнювались лише щодо суми заборгованості та остаточно позивач просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 694 143 грн 44 коп.

Позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовано тим, що 03 вересня 2008 року між банком (ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, згідно умов якого позивачем було надано останньому кредит у розмірі 300 тис. грн строком на 120 місяців зі сплатою 20,5 % відсотків річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 03 вересня 2018 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки від 03 вересня 2008 року, згідно якого було передано в іпотеку будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ПАТ «Державний ощадний банк України» свої зобов'язання щодо надання кредиту виконало належним чином, ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 300 тис. грн, які були перераховані на рахунок останнього. Проте, незважаючи на взяті на себе зобов'язання щодо сплати відсотків та повернення суми кредиту, ОСОБА_3 свої зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 26 лютого 2013 року, утворилась заборгованість у розмірі 694 143 грн 44 коп., з яких 212 500 грн - заборгованість за кредитом, 87 500 грн - прострочена заборгованість по кредиту, 245 999 грн 99 коп. - несплачені відсотки, 148 143 грн 45 коп. - пеня.

У травні 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в якому просило змінити умови кредитного договору від 03 вересня 2008 року щодо строку його виконання, а саме, визначити строк виконання кредитного договору моментом набрання чинності рішення суду про зміну умов договору, посилаючись на те, що ОСОБА_3 з 2008 року порушує умови кредитного договору, не сплачує кредит та проценти за його користування, чим завдає шкоду банку, оскільки позбавляє банк можливості отримувати дохід, на який банк розраховував при укладенні кредитного договору. Крім цього, відповідно до чинного законодавства, банк, незалежно від сплати позичальником процентів за користування кредитом, зобов'язаний нараховувати щомісячно проценти, збільшувати валові доходи та сплачувати податок на прибуток з неотриманих процентів. Згідно п.3.2.2 кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами кредитного договору), а також в інших випадках, передбачених кредитним договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за кредитним договором, та стягнути заборгованість за кредитним договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв'язку з наведеним банк просить змінити умови кредитного договору щодо строків його виконання та дострокового стягнення кредитної заборгованості.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2012 року вищевказані позови були об'єднані в одне провадження.

У листопаді 2011 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року, посилаючись на те, що надаючи кредит ОСОБА_3 одним платежем на суму 300 тис. грн, без будь-яких траншів, банк порушив умови договору відновлювальної кредитної лінії від 03 вересня 2008 року. ОСОБА_3 не сплатив банку жодних платежів, хоча відповідно до п.1.5.1.3 договору повинен був сплатити нараховані проценти не пізніше 03 жовтня 2008 року, і у випадку неоплати, вони мали право ставити вимогу про припинення договору іпотеки. Подальше існування договору іпотеки від 03 вересня 2008 року на умовах, що діють на даний час, тобто коли вся відповідальність покладена на майнових поручителів, є порушенням принципу справедливості, оскільки такі умови договору іпотеки є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав на шкоду іпотекодавців - майнових поручителів. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вважають, що надавши кредит ОСОБА_3 у сумі 300 тис. грн. одним платежем банк має нести відповідальність за порушення зобов'язання. Останні також вважають, що банк ввів їх в оману, оскільки надав кредит одним траншем, а відтак на підставі ст. 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України такий правочин повинен бути визнаний недійсним. Крім того, вважають, що надання банком кредиту одним траншем призвело до збільшення обсягу їх відповідальності, у зв'язку із чим, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України вважають, що їх майнова порука припинилась (т. 2 а. с. 12 - 31).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором у розмірі 694 143 грн 44 коп. шляхом звернення стягнення на майно, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а саме: будинок по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2008 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року змінено умови кредитного договору від 03 вересня 2008 року щодо строку його виконання, а саме - визначено строк виконання вказаного кредитного договору моментом набрання чинності рішенням суду про зміну умов договору.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року відмовлено в задоволенні позову в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 на предмет іпотеки за іпотечним договором від 03 вересня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7- будинок по АДРЕСА_1 - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 03 вересня 2008 року у розмірі 371 441 грн 10 коп. на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Городоцької районної філії. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним іпотечного договору від 03 вересня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Городоцькевідділення АТ «Ощадбанк» та іпотекодавцями - майновими поручителями ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, які зареєстровані у будинку по АДРЕСА_1. Визнано припиненим іпотечний договір від 03 вересня 2008 року, укладений між іпотекодержателем - ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та іпотекодавцями - майновими поручителями ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, предметом іпотеки якого є нерухоме майно - одноквартирний будинок по АДРЕСА_1, вартістю 449 733 грн, з дня укладення цього договору. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року про виправлення описки, скасовано вказані вище рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року, додаткові рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2013 року, 03 липня 2014 року, 25 червня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 694 143 грн 44 коп. Звернуто стягнення на майно, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а саме: будинок по АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 324 500 грн для задоволення грошових вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 на загальну суму 694 143 грн 44 коп. Змінено умови кредитного договору від 03 вересня 2008року щодо строку його виконання, а саме: визначено строк виконання вказаного кредитного договору моментом набрання чинності рішенням суду про зміну умов договору. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просили скасувати рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на весь будинок та в частині скасування додаткових рішень суду першої інстанції від 03 липня 2014 року та від 25 червня 2015 року, залишити в силі додаткові рішення місцевого суду від 03 липня 2014 року та від 25 червня 2015 року.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому за правилом ст. 335 ЦПК України не є предметом перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, з урахуванням додаткових рішень, про задоволення первісних позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив із того, що наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджено обставини щодо порушення позичальником умов кредитного договору, тому наявні правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором достроково (ч. 2 ст. 1050, ст. 1054 ЦК України). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що відповідальність іпотекодавців - майнових поручителів не настала, оскільки банк порушив умови основного договору (кредитний договір) в частині видачі суми кредиту не частинами (траншем) до 03 вересня 2010 року, а однією сумою - 300000 грн. 03 вересня 2008 року. З цих же підстав суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі, визнавши відповідно до вимог статей 203, 215, 230 ЦК України договір іпотеки недійсним, оскільки укладаючи цей правочин, банк навмисно ввів в оману іпотекодавців щодо порядку видачі суми кредиту. Вказана обставина має істотне значення для виконання умов договору іпотеки.

Скасовуючи рішення та всі додаткові рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що боржник не виконав умов договору кредиту, тому наявні правові підстави для стягнення кредитної заборгованості достроково (п. 2.2.2 договору кредиту), розмір якої визначено станом на 26 лютого 2013 року. Крім того, апеляційний суд вказав про те, що видача суми кредиту одноразово однією сумою не є порушенням умов кредитного договору, а в свою чергу і договору іпотеки, оскільки ліміт кредитування (300000 грн.) протягом строку вказаного в договорі (24 місяці з моменту укладення договору кредиту) банком не перевищено. За таких обставин, апеляційний суд вважав, що підстави для задоволення зустрічних вимог та визнання договору іпотеки недійсним за правилом ст. 230 ЦК України відсутні. Крім того, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши договір іпотеки припиненим, оскільки були заявлені позовні вимоги про визнання правочину іпотеки недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу кредит в розмірі 300 тис. грн, строком на 120 місяців. Також з умов кредитного договору вбачається, що відповідач взяв на себе зобов'язання повернути позивачу отримані кредитні кошти із сплатою 20,5 % відсотків річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 03 вересня 2018 року (т.1 а.с. 14 - 15).

Прийняті на себе зобов'язання ПАТ «Державний ощадний банк України» виконав, перерахувавши кошти в сумі 300 тис. грн на поточний рахунок ОСОБА_3

Станом на 26 лютого 2013 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком становила 694 143 грн 44 грн. (т.2 а.с.234)

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки від 03 вересня 2008 року, згідно якого було передано у заставу банку будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.16-18).

Право власності іпотекодавців на предмет іпотеки посвідчується свідоцтвом про право власності на будинок серії НОМЕР_1, виданим Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21 лютого 2008 року на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21 лютого 2008 року № 300-Ж-Ш, зареєстрованим в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 березня 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та технічної оцінки» за № 18208050 від 24 березня 2008 року, реєстраційний № 22600757 (а.с. 34 - 36, том 2).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що умови кредитного договору боржник належним чином не виконує, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора. Крім того, наявні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, при цьому саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Залишаючи без задоволення заявлені ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки останніми, у відповідності до положень статей 10, 60 ЦПК України, не доведено, що спірний правочин було вчинено під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення.

Надання кредиту однією сумою 300000 грн. 03 вересня 2008 року не суперечить умовам договору відновлювальної кредитної лінії від 03 вересня 2008 року, оскільки банком дотримано вимоги щодо суми кредитування (300000 грн.) та періоду (24 місяці з моменту укладення договору кредиту) протягом, якого ліміт кредитування не має бути перевищений. З матеріалів справи встановлено, що станом на 03 вересня 2010 року ОСОБА_3 на виконання умов договору кредиту видано 300000 грн.

Враховуючи зазначене, висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 230 ЦК України є обґрунтованим.

Крім того, вірним є висновок суду апеляційної інстанції про порушення місцевим судом принципу диспозитивності та вимог ст. 11 ЦПК України внаслідок визнання припиненим договору іпотеки, оскільки предметом зустрічних позовних вимог є визнання недійсним договору іпотеки.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що судом апеляційної інстанції дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка, а наведені у касаційній скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухваленого рішення і висновків суду не спростовують. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що розмір будинку, що є предметом іпотеки і на який звернуто стягнення, не відповідає дійсності. Зокрема, в договорі іпотеки вказано: житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 46,3 кв. м, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на будинок серії НОМЕР_1 від 21 лютого 2008 року. Крім того, в договорі іпотеки також зазначено, що реєстраційний номер об'єкта нерухомості - № 22600757. Разом з тим, доводи касаційної скарги про те, що стягнення звернуто і на частину будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 41 кв. м, що належить ОСОБА_5 (становить 12/25 частки), спростовуються наявним в матеріалах справи витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 листопада 2010 року, де зазначено, що вказаний об'єкт нерухомості - житловий будинок має інший реєстраційний номер - № 31641300. Нерухоме майно із вказаним реєстраційним номером не має відношення до спірного договору іпотеки.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не вбачає підстав для скасування ухваленого судом апеляційної інстанції рішення, так як воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року в частині скасування додаткових рішень Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2014 року та від 25 червня 2015 року та ухвалення в цій частині нового рішення у справі про задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцької районної філії до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Городоцького районного відділення, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним іпотечного договору, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська