Справа №478/1645/15-ц 16.05.2016 16.05.2016 16.05.2016
Справа №478/1645/15-ц Головуючий першої інстанції Іщенко Х.В.
Провадження №22-ц/784/1088/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

16 травня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року, додаткове рішення того ж суду від 23 грудня 2015 року ухвалені у цивільній справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ опіки та піклування Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та покладення обов'язку вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до договору дарування від 08 червня 1995 року, посвідченого Казанківською державною нотаріальною конторою, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

07 листопада 2001 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_4 Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з 2001 року його родинна проживала у належному йому будинку.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2012 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано.

20 січня 2015 року ОСОБА_4 забрала свої особисті речі та речі сина і добровільно виселилася з житлового будинку АДРЕСА_1, та фактично з цього часу за вказаною адресою не проживає, про що свідчать акти про не проживання, складені 21 травня 2015 року та 24 вересня 2015 року. Участі в утримані житлового будинку остання не приймає, оплату комунальних послуг не проводить.

На сьогодні він створив нову сім'ю з якою проживає в спірному будинку.

Посилаючись на виписане, а також на те, що відповідач більше не є членом його сім'ї та понад шість місяців в належному йому житловому будинку без поважних причин не проживає, просив позов задовольнити.

10 листопада 2015 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та покладення обов'язку вчинити певні дії.

Відповідач зазначала, що з часу розірвання шлюбу у 2012 році, ОСОБА_2 став чинити перешкоди їй у користуванні спільним майном, шляхом відключення водо-, електро- та газопостачання, постійно вчиняв сварки та вимагав щоб вона разом з сином залишили належний йому будинок.

У січні 2015 року в зв'язку з відключенням ОСОБА_2 в домоволодінні газу та світла, хвилюючись за стан здоров'я сина, вона вимушена була терміново залишити житло.

За цих обставин та з врахуванням складних погодних умов, які мали місце у січні 2015 року, Відділом освіти Казанківської райдержадміністрації Миколаївської області їй була надана можливість тимчасово проживати в приміщені Казанківської гуманітарної гімназії, яке не є житловим приміщенням та не має необхідних умов для проживання.

Скориставшись цим, ОСОБА_2 замінив замки вхідних дверей його будинку, а нові ключі їй не надав, через це вона не може вселитися з дитиною до будинку.

З приводу такої поведінки ОСОБА_2, вона неодноразово зверталася до Відділу у справах сім'ї та молоді Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області та до Казанківського РВ УМВС України в Миколаївській області.

Посилаючись на викладенні обставини, та на те, що з припиненням сімейних відносин із власником житлового помешкання колишні члени його сім'ї не втрачають права користування ним, ОСОБА_4 просила її позовні вимоги задовольнити, вселити її до житлового будинку та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні вказаним будинком, а саме надати їй ключі від вхідних дверей вищевказаного житлового будинку.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2015 року вимоги за зустрічним позовом об'єднали в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 (а.с.64).

14 грудня 2015 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про залишення його позовної заяви без розгляду на підставі ст.207 ЦПК України, яку в той же день ухвалою районного суду було задоволено (а.с.93,97).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 в житловий будинок АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 та видати останній ключі від вказаного будинку. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2015 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі (а.с.137).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати. Посилався на те, що суд не врахував істотних обставин справи, за якими ОСОБА_4 втратила право користування житловим будинком належним йому на праві власності.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення ухвалено у повній відповідності з вищевказаними вимогами.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, районний суд керувався обґрунтованістю позовних вимог, а саме: наявністю між сторонами неприязних стосунків, вимушеним залишенням житла ОСОБА_4 спільно з дитиною, відсутністю у неї ключів від змінених ОСОБА_2 дверних замків до будинку, та відсутністю у неї іншого житла, яке б належало їй на праві власності.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

За змістом ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема:

- члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником;

- член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.

За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2, на підставі договору дарування, посвідченого 08 червня 1995 року Казанківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №368, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4,5).

З 07 листопада 2001 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим ОСОБА_4 зареєструвалася та стала проживати в належному ОСОБА_2 житловому будинку.

Сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.48).

Відповідно довідки Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області за №2220103-15/01 від 03 червня 2015 року ОСОБА_4 є мешканкою смт. Казанка Казанківського району Миколаївської області та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49).

Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 21 травня 2015 року та 24 вересня 2015 року, складених депутатом Казанківської селищної ради Настич В.І., слідує, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з січня 2015 року. У житловому будинку особисті речі ОСОБА_4 відсутні (а.с.7,8).

Зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 слідує, що з листопада 2012 року між сторонами склалися неприязні стосунки, та внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_2, у січні 2015 року вона спільно з дитиною вимушена була залишити спірний будинок та проживала за іншою адресою. За цей час, вона неодноразово намагалася потрапити до будинку, але у зв'язку з відсутністю ключів від вхідних дверей житлового будинку та неправомірною поведінкою колишнього чоловіка, цього не зробила.

За фактом перешкоджання у доступі до будинку ОСОБА_4 зверталася до правоохоронних органів.

Окрім того, про неприязні відносини між сторонами свідчить, зокрема факт звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів та служби у справах дітей щодо незадовільної поведінки ОСОБА_2, а також свідчить про намір ОСОБА_4 продовжити використовувати своє право на проживання в спірному будинку (а.с.50,51-52,53,54,83).

За такого, на думку колегії суддів, ОСОБА_4 надала суду першої інстанції безспірні докази того, що її колишній чоловік перешкоджав їй проживати у будинку, між ними склалися неприязні стосунки, та вона не втрачала зв'язку із житлом, так як іншого не має. Так, остання допустимими та належними засобами доказування довела, що вселилася в спірний будинок, як член сім'ї його власника, була в ньому зареєстрована і проживала до січня 2015 року, а потім, через неправомірну поведінку колишнього чоловіка, який став чинити перешкоди їй у користуванні нерухомим майном, шляхом відключення водо-, електро- та газопостачання, постійно вчиняв сварки та вимагав щоб вона з сином залишили належний йому будинок, вимушена була залишити його разом з сином та тимчасово проживати в приміщенні Казанківської гуманітарної гімназії за адресою АДРЕСА_2, що не є житловим приміщенням та не має необхідних умов для проживання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_4 не має право на користування належним йому будинком, так як після розірвання шлюбу є колишнім членом його сім'ї, є безпідставним, так як ч.4 ст.156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 23 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Н.В. Самчишина

П.П. Лисенко