провадження 2/201/689/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Жовтневий ВП м. Дніпропетровська Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про продовження строку збереження користування житловим приміщенням і усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 жовтня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про продовження строку збереження користування житловим приміщенням і усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом вселення, позовні вимоги уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаюся на те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем в шлюбі, мають дочку, в серпні 1989 року на їх склад сімї з трьох осіб державою була надана для мешкання і користування двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Відповідач погано до неї ставився, зловживав спиртними напоями, не займався господарством і вихованням дитини. З 1998 року ситуація стала ще гіршою, відповідач став влаштовувати дома дебоші, відсторонився від сім]ї, бив її, погрожував вбивством, неодноразово кидався на неї з кулаками, а то і з ножем. В 2006 році дочка вийшла заміж відношення відповідача до позивача не змінилося, а в 2007 році відповідач вигнав позивачку з їх квартири, змінив замок вхідних дверей, ключа від нового замка їй не дав. З того часу вона вимушено не мешкає в тому житлі, але вважає його своїм і бажає там мешкати. Шлюб з відповідачем розірвано. На підставі рішення суду її знято з реєстрації у вказаному житлі. Вважає позивачка вказане не правильним, оскільки іншого житла вона не має, не мешкає там вимушено, через протиправну поведінку відповідача. В звязку з тим, що вже пройшли терміни, на протязі яких за відсутнім мешканцем зберігається житло в разі його відсутності, позивачка ставить питання про те, що ця відсутність була вимушеною і можливим поновити цей строк. Тому просили відповідно до ст. 71 ЖК України подовжити за позивачкою строк збереження житлового приміщення та права користування ним, усунути перешкоди для позивачки з боку відповідача в користуванні вказаним житлом шляхом вселення її в цю квартиру, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно їм на їх сімю була надана службова квартира, де вони втрьох з дружиною і дочкою мешкали. Але стосунки їх з позивачкою не склалися, за ініціативою позивачки в 2007 році вони розлучилися і в цьому ж році позивачка зібрала всі свої речі і пішла з їх квартири, не мешкає там вже дуже тривалий час без поважних причин. Він звернувся з позовом до суду, позивачку визнано втратившою право користуванням вказаним спірним житлом, апеляційний суд залишив вказане рішення без змін і на підставі цього рішення позивачка виписана з цієї квартири, знята з реєстрації. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував, матеріальної чи моральної шкоди не завдавав. Позовні вимоги не доведені. Вважає позовні вимоги до нього безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 і представник третьої особи Жовтневого ВП м. Дніпропетровська Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, проти прозову не заперечували, просили справу розглянути без їх участі та рішення винести на розсуд суду за наявними матеріалами справи. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності третьої особи та представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і її представника, відповідача, зясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні зясовано, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 липня 1983 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) Д.О.. В серпні 1988 року на підставі ордеру № 237 від 25 серпня 1989 року на їх склад сімї з трьох осіб державою була надана для мешкання і користування службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Оскільки квартира службова, то сторони її і не приватизували. Відповідач, як стверджує позивачка, погано до неї ставився, зловживав спиртними напоями, не займався господарством і вихованням дитини. На її думку з 1998 року ситуація стала ще гіршою, відповідач став влаштовувати дома дебоші, відсторонився від сім]ї, бив її, погрожував вбивством, неодноразово кидався на неї з кулаками, а то і з ножем. В 2006 році дочка сторін вийшла заміж і, на думку позивачки, відношення відповідача до позивача не змінилося, а в 2007 році відповідач вигнав позивачку з їх квартири, змінив замок вхідних дверей, ключа від нового замка їй не дав. За ініціативою позивачки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2007 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили і сторони отримали свідоцтво. Позивачка стверджує, що саме з того часу вона пішла з вказаного житла і вимушено не мешкає в тому житлі, але вважає його своїм і бажає там мешкати. Відповідач в 2015 році звернувся до суду з позовом до позивачки про визнання її втратившою право користування спірним житлом і рішенням Жовтневого районного суду від 26 лютого 2016 року вказаний позов було задоволено, ухвалою апеляційного суду від 11 липня 2016 року це рішення місцевого суду залишене без змін. На підставі рішення суду позивача знято з реєстрації у вказаному житлі. Вважає позивачка вказане не правильним, оскільки іншого житла вона не має, не мешкає там вимушено, через протиправну поведінку відповідача. В звязку з тим, що вже пройшли терміни, на протязі яких за відсутнім мешканцем зберігається житло в разі його відсутності, позивачка ставить питання про те, що ця відсутність була вимушеною і можливим поновити цей строк; в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно позивач була зареєстрована у вказаному житлі, в цій квартирі не мешкає тривалий час, позивач фактично звільнила це житло, за комунальні послуги не сплачує, в цій квартирі не має її речей і рішенням суду вона визнана втратившою право користування цим житлом, рішення набрало законної сили і виконане.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року встановлено факт тривалої відсутності позивачки в спірній квартирі без поважних причин, відсутності перешкод в її мешканні у вказаному житлі з боку відповідача.

Крім того, факт тривалої відсутності відповідача по місцю знаходження спірного житла підтверджується, крім вищенаведеного, також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла.

Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сімї не звільняє їх від виконання обовязків за договором найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до законодавства може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Жодного з вказаних пунктів, які б дозволяли збереження жилого приміщення за позивачем судом не встановлено.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, що і було зроблено відповідачем.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

За таких обставин суд вважає, що позивач тривалий час (понад шість місяців) без поважних причин не мешкає за адресою спірного житла, в цій квартирі відсутні його речі, комунальні та інші послуги не сплачує, інших доказів на підтвердження позову суду не надано. Позивач позовні вимоги не доповнював і не уточняв.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі позивачем цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача про мешкання в квартирі, перешкоди, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про продовження строку збереження користування житловим приміщенням і усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом вселення відмовити.

Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 65, 71, 72, 163 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про продовження строку збереження користування житловим приміщенням і усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житлом шляхом вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -