АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9771/2016 Головуючий у суді першої інстанції - Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів майнову шкоду в розмірі 1 000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вказувала, що згідно договору дарування № 803 від 11.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Петровою С.М., позивач є власником 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. 19.02.2015 відповідач ОСОБА_4 разом з відповідачем ОСОБА_5 із застосуванням фізичної сили здійснили зламування замка вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2. Згідно листа Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві перевірка за заявою по факту пошкодження вхідних дверей в квартиру АДРЕСА_3 закінчена у зв'язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. Позивачем було понесені матеріальні збитки, пов'язані з ремонтом вхідних дверей та заміною замку у розмірі 1 000,00 грн., що підтверджується товарним чеком № 78 від 20.02.2015.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.05.2016 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1 000 грн. у відшкодування майнової шкоди, а також стягнуто з кожного відповідача по 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач Слатвінський В.І. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Відповідачі в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивачка в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала за її безпідставністю та необґрунтованістю і просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Слід наголосити, що рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_4 Відповідачем ОСОБА_5 рішення суду не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спільними діями відповідачів позивачу було заподіяно майнової шкоди, яка в силу вимог закону підлягає відшкодуванню відповідачами, як винними особами, в солідарному порядку.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що згідно договору дарування № 803, посвідченого 11.11.2013 приватним нотаріусом КМНО Петровою С.М., позивач є власником 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, про що внесено відомості до Державного реєстру правочинів (а.с. 6).

Відповідачу ОСОБА_4 належить 5/8 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

19.02.2015 відповідач ОСОБА_4 у зв'язку з неможливістю увійти в належну йому частину квартири попросив відповідача ОСОБА_5 висвердлити серцевину замка вхідних дверей квартири АДРЕСА_2, внаслідок чого замок було пошкоджено.

Згідно листа Дніпровського районного управління ГУ МВС України в м. Києві проведено перевірку заяви позивача по факту пошкодження вхідних дверей в квартиру АДРЕСА_3 та не виявлено ознак кримінального правопорушення, тому відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування (а.с. 7).

На підтвердження розміру матеріальної шкоди позивач надала товарний чек № 78 від 20.02.2015, в якому зазначено, що вартість ремонтних робіт та вартість нового замку становить 1 000,00 грн. (а.с.8).

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази по справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції застосувавши положенняст. 1166 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту вини відповідачів у завданні шкоди майну позивача, виходячи з наступного.

Згідно з Конституцією України, кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1190 ЦК України визначено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими.

Для правильного вирішення спору слід встановити наявність обставин, які дають підстави для покладення на відповідачів обов'язку відшкодувати шкоду, до яких належать протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина завдавача шкоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі № 3-72гс12).

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини.

Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на це та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Відповідачами не доведено факт відсутності їх вини в завданні шкоди майну позивача, при цьому останні не заперечували факту пошкодження замка вхідних дверей в квартирі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що матеріальні витрати на відновлення замка не підтверджені належними доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Суд, вірно встановивши обставини справи, вирішуючи питання про розмір завданої матеріальної шкоди, взяв до уваги наявний у справі товарний чек № 78 від 20.02.2015, який в розумінні ст. 64 ЦК України є письмовим доказом, та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

При цьому, слід зазначити, що відповідачі заперечуючи розмір майнової шкоди, не надали суду будь-яких доказів, які б свідчили про інший розмір витрат позивачки на відновлення пошкодженого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апеляційної скарги. Також слід зазначити, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість рішення не впливають.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д.Українець

В.А.Шебуєва