АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 8557/2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Великохацька В.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5.10.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про поділ спільного сумісного майна подружжя

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 р. частково задоволено первісний та зустрічний позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 прано власності на майно загальною вартістю 191906,00 грн., а саме : автомобілі марки «Renault Scenic», д.н.з.НОМЕР_4, вартістю 99 000,00 грн.; марки «Mersedes-Benz 100D», д.н.з. НОМЕР_6, вартістю 47 041,00 грн.; автомобіль марки «Peugeot 205D», д.н.з.НОМЕР_5, 45865 грн.;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку компенсації вартості за вищевказані автомобілі 95 953 грн.;

визнано за ОСОБА_1 право власності на побутову техніку та меблі за списком загальною вартістю 61 700 грн.;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості побутової техніки та меблів у розмірі 30 850 грн.;

в іншій частині позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 р. та постановити нове рішення, яким задовольнити вимоги її первісного позову в повному обсязі, залишивши у власності ОСОБА_2 майно на загальну суму 2 818 330, 80 грн., а саме: побутову техніку та меблі на суму 67 410 грн. та товари (взуття, приналежності та аксесуари для взуття на загальну суму 2 750 920,80 грн.), а на її користь стягнути грошову компенсацію в сумі 1 409 165 грн. Також стягнути на її користь половину доходу від підприємницької діяльності за період 2006 - 2013 р. в сумі 1 099 365,50 грн. та судові витрати в розмірі 3441 грн.; в іншій частині рішення залишити без змін.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Так, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 22.09.2015 р. рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог про поділ меблів та побутової техніки скасовано. У порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на перелічені за списком меблі та побутову техніку загальною вартістю 8 090 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості побутової техніки та меблів у розмірі 4 045,20 грн.; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6.04.2016 р. рішення апеляційного суду м.Києва від 22.09.2015 р. в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, судами встановлено, що з 27.07.1996 р. по 3.09.2013 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу вони придбали: автомобіль марки «Renault Scenic», державний номерний знак НОМЕР_3; автомобіль марки «Mersedes-Benz100D» державний номерний знак НОМЕР_7; автомобіль марки «Peugeot 205D», державний номерний знак НОМЕР_5; побутову техніку; меблі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що вони не можуть добровільно поділити зазначене майно, а також взуття, приналежності та аксесуари загальною вартістю 2750 920,80 грн. та доходи від підприємницької діяльності ОСОБА_2 за 2006-2013 роки.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Виходячи із змісту цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч.2 ст.128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність: безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється; із залученням або без залучення найманої праці; самостійно або спільно з іншими особами.

Згідно ч.2 ст.61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 р. № 17-рп/2012 роз»яснено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у разі організації фізичною особою підприємницької діяльності за рахунок спільних коштів подружжя, доходи, отримані ним як підприємцем та через приватне підприємство вважаються доходами від підприємницької діяльності, які відповідно до наведеної норми сімейного права є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо набуті за час шлюбу та за спільні кошти.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України). При цьому, відповідно до ч.3 ст.71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. № 6-21цс15, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковим для всіх судів України.

Так, скасовуючи рішення Апеляційного суду м.Києва від 22.09.2015 р. у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо поділу доходів від підприємницької діяльності, взуття, приналежностей та аксесуарів до взуття, суд касаційної інстанції посилався на те, що вище зазначеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення Ѕ частини коштів, отриманих від підприємницької діяльності, з підстав того, що ці кошти використовувались на потреби сім'ї, оскільки, не навів жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього, тобто, обґрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому слід виходити з того, що майно, придбане особою для здійснення підприємницької діяльності, проте, за спільні кошти подружжя, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу відповідно до ст. 60 СК України.

Також суд касаційної інстанції частково скасовуючи попереднє рішення апеляційної інстанції, зазначав, що судом не було надано належної оцінки твердженням ОСОБА_1 про придбання ОСОБА_2 взуття, приналежностей та аксесуарів за час їхнього шлюбу за спільні кошти, помилково поклав обов'язок доказування наявності цього майна у ОСОБА_2 на ОСОБА_1 та передчасно відмовив у задоволенні позову в цій частині, оскільки майно, набуте за час шлюбу, підлягає поділу незалежно від наявності факту його відчуження, так як при відчуженні одним із подружжя об'єкта спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя, він зобов'язаний відшкодувати вартість Ѕ його частини, про що роз'яснено в абз.2 п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Беручи до уваги, що доводи первісного позову про те, що майно придбане для здійснення підприємницької діяльності було придбане за спільні кошти подружжя, відповідачем не спростовані, тому, судова колегія вважає, що це майно також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу відповідно до ст. 60 СК України.

Також судова колегія вважає, що підлягає задоволенню первісний позов в частині поділу майна - взуття, приналежностей та аксесуарів за час їхнього шлюбу за спільні кошти, оскільки, майно, набуте за час шлюбу, підлягає поділу незалежно від наявності факту його відчуження, так як при відчуженні одним із подружжя об'єкта спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя, він зобов'язаний відшкодувати вартість Ѕ його частини.

Придбання вказаного майна та його вартість підтверджується письмовими документами, зокрема, рахунками-фактури (а.с.9-128, т.1).

Факт набуття цього майна за спільні кошти подружжя також не спростовується належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 р. щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині поділу доходів, отриманих від підприємницької діяльності під час перебування сторін у шлюбі, а також вартості взуття, приналежностей та аксесуарів, придбаних за час їхнього шлюбу за спільні кошти, не можна визнати законним і обґрунтованим, тому, воно підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що доходи ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за 2006-2013 рік які є спільною сумісною власністю подружжя становлять 2 198 731,0 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами (а.с.181-184, т.2).

Тому, при вказаного поділі майна між подружжям 1/2 частина вартості вказаних доходів становить - 1 099 365,50 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1

Судова колегія не вважає, за можливе взяти до уваги доводи представника ОСОБА_2 щодо зменшення цієї суми, який посилався на ксерокопію довідки ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві, оскільки, загальна сума доходу від підприємницької діяльності встановлена згідно наданої на вимогу суду інформації Міністерства доходів і зборів України від 17.07.2014 р. (а.с.181-184, т.2), а належних та допустимих доказів щодо її спростування суду не надано.

Також, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_2 Ѕ частина вартості взуття, приналежностей та аксесуарів до взуття, яка виходячи із заявленої в уточнених позовних вимогах суми загальної їх вартості - 2 750 920,80 грн., становить 1 375 460,40 грн.

До того ж, судова колегія не вважає за можливе погодитися із доводами представника апелянта щодо збільшення цієї суми на час постановлення даного рішення з урахуванням того, що товар був придбаний в іноземній валюті - Євро, оскільки, позовні вимоги були заявлені та уточнювалися у національній валюті України - гривні, саме на загальну суму - 2 750 920,80 грн.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог первісного позову щодо поділу доходів від підприємницької діяльності та вартості взуття, приналежностей та аксесуарів до взуття не можна визнати законним і обгрунтованим, тому, підлягає скасуванню в цій частині з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1.12.2014 р. - скасувати в частині вирішення позовних вимог про поділ доходу від підприємницької діяльності та поділу вартості взуття, приналежностей та аксесуарів і постановити у цій частині нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину доходів від підприємницької діяльності, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину суми доходів від підприємницької діяльності - 1 099 365,50 грн.;

визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вартості взуття, приналежностей та аксесуарів для взуття і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію Ѕ частини суми їх вартості - 1 375 460,40 грн., майно залишити у власності ОСОБА_2; в решті рішення залишити без змін.

Стягнути судовий збір з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у сумі 3441 грн.

Рішення може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :