Справа № 383/1312/15-ц
Провадження №2/383/47/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Бондаренко В.В.,

за участю секретаря Машкова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судового засідання Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та таким, що не укладався, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми позики по 25000 грн. з кожного. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 05 серпня 2010 року надав в борг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти в сумі 25000 гривень кожному, що підтверджується розписками відповідачів. Разом позичив відповідачам 50000 грн. Неодноразово протягом 2015 року предявляв відповідачам усні вимоги про повернення богу за розписками, однак останні ухиляються від повернення суми боргу, чим порушили взяті на себе зобовязання (а.с.2).

16 січня 2016 року в судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 в якому просить визнати договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05.08.2010 року на суму 25000 грн., а також ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05.08.2010 року на суму 25000 грн. недійсним та таким, що не укладався. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що не заперечуючи факт написання розписки 05.08.2010 року відповідачі зазначають, що грошові кошти за спірним договором від позикодавця насправді одержані не були, з договору позики не вбачається, що ОСОБА_2 взяв кошти та зобовязався повернути їх, оскільки в договорі вказано, що ОСОБА_2 бере у ОСОБА_1 кошти в розмірі 25000 грн., та аналогічно те, що ОСОБА_3 взяв кошти та зобовязався повернути їх, оскільки в договорі вказано, що ОСОБА_2 бере у ОСОБА_1 кошти в розмірі 25000 грн. Договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише позичальниками.

З тексту розписки від 05 серпня 2010 року вбачається лише те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (кожний окремо) беруть у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 25000 грн. (разом 50000 грн.), що не є доказом того, що це є договір позики, і що ніби отримані ними кошти вони мають повернути. Умова щодо обовязку повернення грошових коштів відсутня, також не вказано момент передачі коштів як від позивача відповідачам, так і умови повернення грошей, тобто спірна розписка не є доказом укладення договору позики. Однак посилаючись на ч.1 ст. 638 ЦК України вказують, що договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору. Оскільки договір позики є реальним , то права і обовязки сторін не можуть виникнути до передачі речі (грошей). Таким чином, договір вважається укладеним в момент здійснення дій по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, що випливає з ч.2 ст.640 ЦК України. В даному разі, відсутність підтвердження передачі коштів відповідачам засвідчує те, що договір позики не укладався.

В спірній розписці зазначено, що відповідачі беруть позику і так як не в змозі повернути кошти дають свій пай у розмірі 7 г на 7 років, однак правочини, повязані з передачею мана (зокрема нерухомого майна) вчиняються у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Оскільки зазначений договір не був нотаріально посвідчений, то він не є укладеним і не породжує права та обовязки для сторін. До того ж не вказано момент передачі грошей і землі. Також незрозумілим є запис у розписці «пай у розмірі 7г.». Не зазначено кадастровий номер земельної ділянки та взагалі не відомо, чи відповідачі передали один пай чи це були різні паї

Однак, кожному з відповідачів на праві власності належать різні земельні ділянки розмірами 6,91 га. на підставі державних актів серії 1-КР №024861 та серії 1-КР №024862, однак в розписці не вірно зазначено розмір паю, не визначено місце розташування земельної ділянки, позивач не надав доказів ані передачі коштів, ані щодо передачі земельної ділянки, тому керуючись ст. 1076 ЦК України вважають, що договір позики не є укладеним.

Договір не був укладений, оскільки вказана розписка не є договором позики, не містить підпису позикодавця і не містить підтвердження передачі грошей відповідачам і обовязку їх повернути ОСОБА_1 спірна розписка не є доказом укладення договору позики та не породжує ні прав, ні обовязків у осіб, які в ній зазначені. Позивач не надав доказів передачі коштів та земельної ділянки.

Крім того, відповідачі посилаються на те, що подібного роду розписку можна розцінювати як договір оренди земельної ділянки, однак і в цьому ракурсі відсутні обовязкові елементи такого договору та не дотримано його форму, а оскільки оспорювана розписка не підпадає під критерії ні договору позики, ні договору оренди землі, то стає взагалі неможливим визначити її правову природу. Вважають, що вона не породжує ні права, ні обовязки у осіб, які в ній зазначені. Також невірно зазначено розмір земельної ділянки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми в борг із зобовязанням її повернення, та дати отримання коштів. Відповідачі не брали зазначених у розписці коштів, не брали на себе обовязку повернути кошти, що не є необхідною умовою договору позики, а навпаки вказали, що повернути кошти не в змозі, тому вважають, що вказана розписка не є договором позики, і не містять підтвердження передачі грошових коштів відповідачам і обовязку їх повернення ОСОБА_1, договір не був укладеним, а тому позовні вимоги позивача щодо стягнення боргу за договором позики задоволенню не підлягають (а.с. 39-42).

Ухвалою Бобринецького районного суд Кіровоградської області від 16 січня 2016 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, та вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с.45-46).

Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а проти зустрічного позову заперечує (а.с.52).

Представник відповідачів ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про проведення судового засідання без його участі. Проти позовних вимог позивача заперечує повністю (а.с.53).

Суд, дослідивши докази в їх сукупності прийшов до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні первісного позову слід відмовити виходячи із наступного.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. (такі висновки Верховного Суду України викладені у постанові по справі №6-79цс14 від 2 липня 2014 року).

На обґрунтування позову представником позивача надано документ від 05.08.2010 року з особистими підписами відповідачів наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 беру у ОСОБА_1 позику у розмірі 25000 гривень так як я їх повернути не в змозі даю свій пай у розмірі 7г. на 7 років з 2011 року 5 VIII 2010»; «Я, ОСОБА_3 беру у ОСОБА_1 позику у розмірі 25000 гривень так як я їх повернути не в змозі даю свій пай у розмірі 7г. на 7 років з 2011 року 5 VIII 2010» (а.с.37).

З документу від 05 серпня 2010 року, на підставі якого позивачем доказується факт укладення договору позики і його умов, що складений без зазначення його назви (далі - розписка) (а.с.37), судом виходячи із дійсного його змісту встановлено, що розпискою не доведено факт отримання боржником від кредитора коштів, оскільки в ній відповідачами лише обумовлено незавершений процес отримання позики, а не завершену дію з її отримання, що свідчить про те, що факт передачі коштів у борг не передував складанню розписки, а із самого її тексту також не вбачається, що при написанні відповідачами розписки була здійснена передача коштів. Розписка не містить дати отримання позики, а містить лише дату її складання «5 VIII 2010».

Розписка не містить також зобовязання повернути позику, що свідчить про те, що істотна умова договору позики щодо обовязку повернення грошових коштів ОСОБА_1 відсутня, з чого суд приходить до висновку, що спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики, що узгоджується з висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених в ухвалі від 18 грудня 2014 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі №6-144цс15. З аналізу ст.638, ч.2 ст.640 ЦК України, які передбачають, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та в силу реального характеру договору позики вважається укладеним з моменту здійснення дій по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, суд приходить до висновку, що спірний договір позики за розпискою від 05.08.2010 року вважається таким, що не укладений.

Таким чином, вказана розписка від 05.08.2010 року, не є письмовим документом на підтвердження укладення спірного договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України.

З тексту спірного договору позики за розпискою про те, що відповідачі, окремо кожний, беруть позику в розмірі 25000 грн. і так як їх повернути не в змозі дають свій пай у розмірі 7г. на 7 років з 2011 року, вбачається, що відповідачі (кожен окремо) виявили намір на майбутнє передати в користування пай у розмірі 7г. на 7 років з 2011 року за 25000 грн. адже відразу повідомляють про неможливість повернення коштів, які тільки беруть, що за своєю справжньою правовою природою правовідносин сторін найбільш наближений до договору оренди земельної частки (паю), що врегульовано спеціальними законами по відношенню до Цивільного кодексу України, а саме Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі», в перехідних положеннях якого закріплено право громадян власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення. Згідно ст. 13 вказаного закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (ст. ст. 125, 126 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - складення розписки).

Згідно ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст. 334 ЦК України).

Згідно ст. 14, 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - складення розписки) (далі - Закон України «Про оренду землі») договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Істотні умовами договору оренди землі визначені ст.15 вказаного закону, в редакції, чинній на час складання розписки, зокрема щодо об'єкта оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Однак спірна розписка вказана істотних умов, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі», окрім розміру паю, не містить. Отже, суд надавши правову оцінку вказаній розписці прийшов до висновку, що вона не відповідає також вимогам, передбаченим ст.ст. 14, 15, 17 Закону України «Про оренду землі», що предявляються до відповідного договору оренди, сторонами не досягнуто згоди щодо всіх вищевказаних істотних умов щодо передачі паю за плату в належній письмовій формі, яка не пройшла державну реєстрацію, суд приходить до висновку, що він не був вчинений тобто укладений і не породжує права та обовязки для осіб, які в ній зазначені.

Натомість з матеріалів справи судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 6,91 га, розташована на території Куйбишевської сільської ради передана для ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії 1-КР №024861, виданого 08 лютого 2001 року Куйбишевською сільською радою народних депутатів (а.с.44). А відповідачу ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 6,91 га, розташована на території Куйбишевської сільської ради передана для ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії 1-КР №024862, виданого 08 лютого 2001 року Куйбишевською сільською радою народних депутатів (а.с.43). Разом з тим, пай та земельна ділянка є різними обєктами цивільних прав тобто не є тотожними. Будь-яких доказів належності відповідачам на час складення ними розписки саме паїв в розмірі 7 га позивачем суду не надано та матеріалами справи не підтверджено.

Таким чином, сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов та не здійснили передання коштів (майна), з яким закон повязує момент укладення договору позики, а позивачем відповідно не надано також доказів фактичних дій сторін, які свідчать про те, що спірний договір позики був укладений, оспорювана розписка не підпадає під критерії ні договору позики, ні договору оренди землі, суд приходить до висновку, що спірний договір позики не був вчинений та підлягає визнанню таким, що не укладений. Отже зустрічний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші пособи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 червня 2013 року по справі №6-32цс13 законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку, що спірний договір позики сторонами укладений не був, ефективним засобом захисту в розумінні ст. 13 Конвенції є визнання судом за позовом відповідачів спірного договору позики таким, що не укладений, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року розяснено, що зокрема не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 610 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Разом з тим, оскільки спірний договір позики не був укладений тобто не вчинено, зустрічний позов в частині щодо визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягає.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим, безпідставним та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов про визнання договору позики недійсним та таким, що не укладався підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з позивача підлягають стягненню на користь кожного з відповідачів судовий збір в розмірі 275,60 грн. сплачений ними при зверненні до суду із зустрічним позовом судовий збір, що документально підтверджено квитанцією №12 від 15.01.2016 року на загальну суму 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 207, 210, 638, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 79, 88, 213-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та таким, що не укладався задовольнити частково.

Визнати договір позики за розпискою від 05.08.2010 року, складеною ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на суму 25000 грн. та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на суму 25000 грн., таким, що не укладений.

В іншій частині вимог зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 275,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 275,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги через Бобринецький районний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Бондаренко