АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3448/16 Головуючий 1 інст. Штих Т.В.
Справа № 638/9669/15-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Гальянова І.Г., Колтунова А.І.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Альфа-Банк» на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обгрунутвання позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що 13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір для придбання транспортного засобу. Пункт 2.10. Кредитного договору містить посилання на те, що ОСОБА_2 передав Банку у заставу куплений за кредитні кошти автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_1, в якості основного забезпечення. Зазначає, що кредитний договір є змішаним договором, бо містить положення як щодо кредиту, так і щодо застави. Крім того, автомобіль, що є предметом застави є спільною власність її та ОСОБА_2, як подружжя. Своєї згоди, як співвласника автомобіля, вона не надавала. Вважає вказаний кредитний договір недійсним в частині пункту 2.10.

Тому, ОСОБА_1 просила суд визнати пункт 2.10 кредитного договору від 13 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк» недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано пункт 2.10. кредитного договору від 13 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк» недійсним. Стягнуто з відповідачів в рівних частках по 121,80 грн. судовий збір на користь позивачки.

В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що цільове призначення кредиту було безпосередньо придбання транспортного засобу. Надалі між ОСОБА_2 та ТОВ «Техно-Арт» був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_1. Таким чином, єдиним власником майна був ОСОБА_2, автомобіль не належав подружжю на правах спільної сумісної власності, бо його придбано за кредитні кошти та одразу ж передано під заставу. Належність майна на праві спільної сумісної власності визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. З урахуванням того, що автомобіль придбаний за кредитні кошти, він не був предметом спільної власності подружжя на момент укладення договору кредиту. Крім того, судом першої інстанції не враховано пропуск позивачкою строків позовної давності, оскільки спірний договір укладено 13 листопада 2007 року тоді як позов подано у 2015 році, з урахуванням обізнаності ОСОБА_1 з оспорюваними умовами договору.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що своєї згоди на передачу автомобіля у заставу позивачка, як його співвласник, не надавала; ОСОБА_2 передаючи у заставу автомобіль, порушив майнові права своєї дружини, що є підставою недійсності правочину.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому глюбі з 19 жовтня 1984 року (а.с.3).

13 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав у Банку кредит у розмірі 37 531,69 доларів США для придбання транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу, укладеним між позичальником та ТОВ «Техно-Арт» 03 листопада 2007 року Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_1 (а.с.5).

Пунктом 2.10. вказаного кредитного договору сторонами погоджено, що кредитне зобовязання забезпечується заставою, предметом якої є транспортний засіб, автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_1.

Разом з кредитним договором 13 листопада 2007 року на забезпечення виконання кредитного зобовязання між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено також договір поруки, за яким позивачка поручилася за виконання ОСОБА_2 обовязків за кредитним договором (а.с.46).

У відповідності до приписів ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ( ч. 1 ст. 203 ЦК України ).

Спірним у даних правовідносинах є пункт 2.10. кредитного договору від 13 листопада 2007 року з підстав неотримання згоди дружини на передачу автомобіля під заставу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. При оспорені договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого подружжя.

Статтею 578 ЦК України та ст. 6 Закону України « Про заставу» встановлено, що майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до положень ст.ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки судом не враховано обізнаності позивачки про умови кредитного договору, в тому числі і про заставу, з урахуванням того, що вона була поручителем за цим же кредитним договором, тобто була обізнана з усіма його умовами.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяло сумісно, будучи обізнаними про дії кожного з подружжя.

ОСОБА_1, ознайомившись з договором кредиту погодилась з його умовами, в тому числі щодо передачі придбаного за кредитні кошти автомобіля у заставу банку і поручилася за виконання боржником обов'язків, що виникли з Основного договору або можуть виникнути в майбутньому.

Судом встановлено і зазначені обставини в процесі розгляду справи не спростовані, що договір про надання кредиту укладений сторонами з дотриманням вимог закону щодо його форми (ст. 207 ЦК) і за своїм змістом не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Посилання Банку за застосування строків позовної давності не приймаються колегією суддів до уваги виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Як розяснено у п. 11) постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення в цивільній справі », встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, з викладеного слідує, що рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в звязку з закінченням строків позовної давності, може бути ухвалено судом лише у випадку доведеності вимог позивача та відсутні причини для його поновлення.

З урахуванням того, що колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через їх недоведеність, підстав для застосування строків позовної давності немає.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 04 листопада 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: І.Г. Гальянова

ОСОБА_3