Справа № 183/456/15
№ 2/183/128/16
02 вересня 2016 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представника третьої особи ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області справу за цивільним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів та визнання договору факторингу частково недійсним,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним кредитний договір № 0305/0208/71-001 від 07 лютого 2008 року, укладений між позивачем та ПАТ «Сведбанк», визнати недійсним положення Договору Факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року в частині відступлення Банком прав вимоги заборгованості по кредитному договору № 0305/0208/71-001 від 07 лютого 2008 року на користь ФК «Вектор Плюс».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 лютого 2008 року позивач уклала з Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі Банк) кредитний договір № 0305/0208/71-001 (далі - Кредитний Договір), на виконання якого уклала Іпотечний договір № 0305/0208/71 -001 Z від 07 лютого 2008 року. Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Публічного акціонерного товариства «Сведбанк». Статут ПАТ «Омега Банк» затверджено річними Загальними зборами акціонерів «Сведбанк» (протокол № 54 від 29 квітня 2013 року) та погоджений з Національним Банком України 24 травня 2013 року. Державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 28 травня 2013 року. 01 червня 2010 року позивач дізналась, що Кредитний Договір укладено з нею із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки Банк ухилився від обовязку зазначити у Кредитному Договорі детальний розпис загальної вартості кредиту, відомості про абсолютне здороження кредиту та затвердити графік платежів на весь строк кредитування у спосіб, передбачений імперативними положеннями п. 3.1-3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року. Розуміючи, що укладений правочин суперечить Правилам, а його недійсність прямо встановлена ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону та ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, позивач припинила виконання зобовязань за ним. 25 лютого 2014 року позивач дізналася, що Банк 28 листопада 2012 року уклав з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») Договір Факторингу № 15, відповідно до умов п.п. 2.1, 2.2 якого Банк відступив ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених боржниками, право на вимогу якої належить Банку, в тому числі й по Кредитному Договору. Вважає, що передача Банком прав та/або обовязків за нікчемним правочином суперечить законодавству України, чим повторно порушує мої споживацькі права, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.
В судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги /т.1 а.с.78/.
Відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до суду не з`явились, підстав неявки не повідомили. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» проти задоволення позову заперечив, вказавши, що посилання позивача на той факт, що їй не було надано усієї необхідної для укладення договору інформації не відповідає дійсності, про що свідчить підпис позивача в договорі. Ні ст. 203, ні ст. 215 ЦК України не передбачають серед підстав недійсності договору надання/не надання інформації перед укладенням договору. Позивач не використала свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви на протязі даного строку до Банку не надходило. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Жодного рішення суду про визнання недійсним кредитного договору, що укладався з ОСОБА_2 не існує, а тому кредитний договір є дійсним та продовжує свою дію. Позивачем не надано доказів того, що укладенням між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» договорів Факторингу від 28 листопада 2012 року, якимось чином порушено її права та законні інтереси.
Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням зазначених положень закону та відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника третьої особи, суд доходить наступних висновків.
28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк» укладено договір факторингу № 15 із ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», у відповідності до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості /т.2 а.с.28-54/.
У відповідності до акту прийому-передачі Реєстру заборгованостей боржників за Договором про надання факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, реєстр заборгованостей передано фактору /т.2 а.с.55/ та 28 листопада 2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило розрахунок з ПАТ «Сведбанк» у повному обсязі на умовах, встановлених договором /т.2 а.с.58/
28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості /т.1 а.с.49-66/, в тому числі і щодо боржника № 662 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1), договір № 0305/0208/71-001 від 07 лютого 2008 року /т.1 а.с.68/.
28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснило розрахунок з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у повному обсязі на умовах, встановлених договором факторингу /т.2 а.с.59/.
Розглядаючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Щодо визнання недійсним кредитного договору № 0305/0208/71-001 від 07 лютого 2008 року, укладений між позивачем та ПАТ «Сведбанк».
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).
У статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З наданих суду доказів вбачається, що позивач та ВАТ «Сведбанк» під час укладання договору досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, обставини щодо видачі кредиту позивачем не оскаржуються, тобто ВАТ «Сведбанк» обов'язки виконав належним чином. Факт підписання позивачем кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.
А відтак, суд не погоджується з доводами позивача в позові щодо невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства, як і не може погодитися з посиланнями, як на підставу визнання кредитного договору недійсним, оскільки ВАТ «Сведбанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, оскільки це не є підставою визнання правочину недійсним.
Також, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.
В матеріалах справи міститься додаток до кредитного договору № 1, яким визначено графік погашення кредиту та сплати відсотків, в якому зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивачка ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані додатки під час укладення кредитного договору.
Посилання позивача на не підписання додатку № 2 до договору «Розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту» саме по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки позивач отримала грошові кошти, була обізнана про порядок погашення кредиту та сплати відсотків, про що свідчить підпис позивача в додатку № 1 до Договору та за посиланнями самої-ж позивача, здійснювала погашення кредиту.
За таких обставин підстав для визнання недійсним кредитного договору суд не вбачає.
Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсним положення Договору Факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року в частині відступлення Банком прав вимоги заборгованості по кредитному договору № 0305/0208/71-001 від 07 лютого 2008 року на користь ФК «Вектор Плюс», суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Це положення визначено й у ч. 1 ст. 15 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Пунктом 2.3 оскаржуваного договору факторингу передбачено, що «Перехід від Банку до Фактора право вимоги заборгованості до боржників відбувається в ОСОБА_5 та після сплати Фактором Ціни Продажу в повному обсязі, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги».
У вказаному договорі факторингу відсутня будь-яка відкладальна умова, яка б пов'язувала виникнення прав та обов'язків за ним у фактора після підписання будь-яких інших документів або після здійснення оплати фактора за даним договором.
Позивачем не надано доказів того, що укладенням між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "ФК "Вектор Плюс" якимось чином порушено його права та законні інтереси. Крім того, доказів того, що укладений кредитний договір № 0305/0208/71-001 від 07 лютого 2008 року є нікчемний та недійсний позивачем не надано.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ ПРО визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси і в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.
Оскільки позивача в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про судовий збір» станом на час звернення з позовом звільнено від сплати судового збору, виходячи з положень ст.88 ЦПК України, судовий збір з відповідача на користь державного бюджету не стягується.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про захист прав споживачів та визнання договору факторингу частково недійсним відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення в повному обсязі виготовлено 07 вересня 2016 року.

Суддя Д.О. Парфьонов