У х в а л а

8 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції у Харківський області, про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця під час продажу частки у праві спільної часткової власності,

в с т а н о в и л а :

Дергачівський районний суд Харківської області рішенням від 23 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив, ухвалив:

- визнати за ОСОБА_4 переважне право на придбання у власність 37/100 частин жилого будинку з надвірними спорудами у АДРЕСА_1;

- визнати договір купівлі-продажу, укладений 17 липня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 за реєстровим № 666, таким, що порушує переважне право співвласника ОСОБА_4 на купівлю частки у праві спільної часткової власності;

- перевести права та обов'язки покупця 37/100 частин спірного житлового будинку вартістю 120 тис. грн за оспорюваним договором купівлі-продажу від 17 липня 2014 року з ОСОБА_7 на ОСОБА_4;

- перерахувати 120 тис. грн, внесених ОСОБА_4 за квитанцією № 0.0.353370625.1, з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації (далі - ТУ ДСА) України в Харківській області, де вони зберігаються, на користь продавця ОСОБА_6;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 6371859 щодо 37/100 частин спірного житлового будинку, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна та рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень;

- стягнути солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 263 грн 60 коп. судового збору з кожного в рівних частинах.

Апеляційний суд Харківської області 31 травня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив; вирішив зобов'язати ТУ ДСА України в Харківській області повернути ОСОБА_4 внесені нею 24 лютого 2015 року у Дергачівському відділенні публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 120 тис. грн відповідно до квитанції; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 803 грн 88 коп. судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року залишила без змін.

15 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 362, 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року, 2 жовтня 2013 року, 29 жовтня 2014 року, 3 лютого і 27 квітня 2016 року, судові рішення Верховного Суду України від 14 травня і 17 вересня 2008 року, 3 червня і 9 вересня 2009 року, 17 лютого, 5 і 31 березня 2010 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 21 вересня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на те, що продаж спірної частки, яка належала ОСОБА_6, відбувся без порушення переважного права її купівлі, оскільки після набрання чинності відповідним судовим рішенням (яким проведено поділ спірного будинку) право спільної часткової власності (відповідно до частини другої статті 367 ЦК України) припинилося, а тому ОСОБА_4 не має переважного права на купівлю частки у спірному будинку, яка належала ОСОБА_6

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах Верховного Суду України від 3 червня 2009 року і 17 лютого 2010 року, ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року і 27 квітня 2016 року касаційні суди, направивши справи на новий розгляд до судів першої інстанції, указали на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалі від 14 травня 2008 року Верховний Суд України, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки після прийняття районним судом рішень про виділ сторонам у користування в рахунок їхніх частин конкретних приміщень у вигляді відокремлених квартир право спільної часткової власності на спірний будинок припинилося на підставі положень статті 367 ЦК України, а тому переважне право позивача на купівлю спірної частини будинку не було порушено;

- у рішенні від 17 вересня 2008 року Верховний Суд України дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця з огляду на те, що позивачка знала про намір відповідачки продати належну їй частину будинку та відмовилась від свого переважного перед іншими особами права щодо її придбання за вказаною ціною, а тому відповідачка мала підстави (відповідно до вимог частини другої статті 362 ЦК України) для продажу своєї частки іншій особі;

- в ухвалі від 9 вересня 2009 року Верховний Суд України, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для переведення прав та обов'язків покупця за спірним договором купівлі-продажу, оскільки спірна квартира є самостійним об'єктом права власності, а не об'єктом права спільної часткової власності; крім того, позивач не був співвласником цієї квартири, отже, продавець не порушив його переважне право на купівлю частки у праві спільної часткової власності;

- в ухвалі від 5 березня 2010 року Верховний Суд України, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про наявність правових підстав для переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу з огляду на те, що продавець (відповідачка), не отримавши у передбачений законом строк відповіді на заяву (пропозицію) щодо купівлі співвласником належної їй частини будинку, мала право згідно з положеннями частини другої статті 362 ЦК України продати свою частку іншій особі;

- в ухвалі від 31 березня 2010 року Верховний Суд України, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для переведення прав та обов'язків покупця, оскільки продавець ужив усіх заходів для повідомлення співвласника про намір продати свою частину будинку (про що було складено нотаріально посвідчену заяву), однак адресат (співвласник) відмовився від одержання направленого йому поштою рекомендованого листа;

- в ухвалі від 2 жовтня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про задоволення позовних вимог щодо виділу в натурі частки у спільній власності (відповідно до положень статті 364 ЦК України) з огляду на те, що наявна можливість переобладнання спірного домоволодіння та підключення його відповідної частини до газо-, водо- та електропостачання;

- в ухвалі від 29 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про відмову в задоволенні позову щодо поділу майна в натурі та зустрічного позову щодо припинення права на частку у спільному майні; при цьому суд зазначив, що наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень;

- у рішенні від 3 лютого 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо виділу частки в окремий об'єкт нерухомого майна та визнання права власності на нього, оскільки до складу спірного нерухомого майна входять самочинно реконструйовані об'єкти, а тому неможливо виділити частку в цьому нерухомому майні.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Крім зазначеного, у поданій заяві ОСОБА_4 порушує також питання про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції з підстави неоднакового застосування касаційним судом норм процесуального права, зокрема статей 213, 214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції, не відноситься до судових рішень, перегляд яких передбачено пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки ця ухвала не перешкоджає провадженню у справі, а тому подана заява в частині її перегляду із зазначеної підстави підлягає поверненню заявниці.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції у Харківський області, про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця під час продажу частки у праві спільної часткової власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву ОСОБА_4 в частині перегляду Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко