АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/1051/16-ц 22-ц/774/1784/К/16
Справа № 213/1051/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1784/К/16 суддя Мазуренко В.В.
Категорія 26 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

за участю секретаря: Євтодій К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок професійного захворювання.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК»), про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. Висновком МСЕК у березні 2016 року йому було первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності в загальному розмірі 35% та визнано інвалідом ІІІ групи з 21 березня 2016 року безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах важкої фізичної праці, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 275 600,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, а також - на користь держави 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, просить змінити рішення суду, збільшивши суму стягнутої на його користь моральної шкоди, посилаючись на те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає встановленим обставинам справи, характеру тих моральних страждань, які позивач зазнає внаслідок втрати працездатності. Крім того, судом не було враховано, що позивач всю свою трудову діяльність працював на підприємстві відповідача, а тому лише ПАТ «ПівдГЗК», який не створив на робочому місці безпечних умов праці, винен у виникненні професійного захворювання позивача.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування обставин справи.

Зокрема, судом помилково до спірних правовідносин застосовано норми ст.ст. 153 та 237-1 КЗпП України. В матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, а також те, що позивач добровільно погодився на виконання робіт у шкідливих умовах праці, які і призвели до втрати ним частини здоровя. Крім того, для отримання пільгової пенсії позивачу достатньо було пропрацювати у шкідливих умовах 10 років, однак він значно перевищив цей термін та не перевівся на менш шкідливу роботу, що й стало причиною виникнення професійного захворювання.

Представник відповідача ПАТ «ПівдГЗК» надав письмові заперечення на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, та просив її відхилити, як необґрунтовану.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «ПівдГЗК» та просив її відхилити, як необґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПАТ «ПівдГЗК» - ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу ПАТ «ПівдГЗК» та просила відхили апеляційну скаргу позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та письмових заперечень на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ПівдГЗК» підлягає відхиленню, а позивача ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3 частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу, впродовж 14 років 2 місяців, виконував роботи в умовах важкої фізичної праці, працюючи на посаді монтера колії РУ на ВАТ «ПівдГЗК» та ПАТ «ПівдГЗК».

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 02 лютого 2016 року у ОСОБА_2 встановлена наявність професійного захворювання з діагнозом: радикулопатія попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, порушеннями біомеханіки хребта, стійким больовим мязово-тонічним синдромами, нейродістрофічними проявами у вигляді остеоартрозу, в поєднанні з періартрозами колінних та ліктьових суглобів (ПФС першого-другого ст.), двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), периферичним нейроваскулярним синдромом з порушенням трофіки кистей.

Висновком МСЕК від 29 березня 2016 року ОСОБА_2 встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 35% та визнано інвалідом третьої групи з 21 березня 2016 року безстроково.

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обовязків і повязане з виробництвом, і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 153 КЗпП України та статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 26 лютого 2016 року (а.с. 10-11), причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи в умовах впливу фізичного навантаження, яке перевищувало нормативні показники (маса вантажу що піднімається та переміщується вручну 30-40 кв. при СН до 30 кг; періодичне перебування у незручній позі до 50% часу зміни: 31,4-49,4% при СН до 25%; перебування у вимушеній позі 38,6% зміни при СН до 10% зміни; статичне навантаження за зміну при утриманні вантажу двома руками 14 кгС при СН до 70000 кгС; нахили тулуба 130-216 разів при СН 51-100 разів). Тобто, роботодавець ПАТ «ПівдГЗК» - допустив перевищення гранично допустимого рівня фізичного навантаження, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПАТ «ПівДГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Спростовуються доводи відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, не врахував роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом не в повній мірі враховано характер отриманого професійного захворювання, тривалий стаж роботи позивача на ПАТ «ПівдГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У звязку з чим доводи апеляційної скарги позивача про заниження судом грошового відшкодування за завдану моральну шкоду колегія суддів вважає обґрунтованими та приходить до висновку про зміну рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, а саме про її збільшення до 25 000 гривень.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди змінити, збільшивши цей розмір з 20 000,00 гривень до 25 000 (двадцяти пяти тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: