У х в а л а

16 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву Державного агентства резерву України про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Златодар», Державного агентства резерву України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Придніпровський районний суд м. Черкаси рішенням від 17 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Черкаської області 28 січня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково. Суд ухвалив: поновити ОСОБА_4 на посаді генерального директора державного підприємства «Златодар» (далі - ДП «Златодар») з 9 жовтня 2015 року; стягнути з ДП «Златодар» на його користь 28 тис. 41 грн 9 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 9 жовтня 2015 року по 28 січня 2016 року за 77 робочих днів; стягнути з Державного агентства резерву України (далі - Держрезерв) на користь ОСОБА_4 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 червня 2016 року касаційну скаргу Держрезерву відхилила, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2016 року залишила без змін.

1 вересня 2016 року Держрезерв звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

На обґрунтування підстави перегляду зазначеного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2012 року, судові рішення Верховного Суду України від 3 червня і 23 вересня 2009 року, 16 лютого 2011 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 1 червня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, погодився з його висновком про те, що припинення трудових відносин з позивачем на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України відбулося за відсутності умов, визначених сторонами в контракті.

Разом з тим у судових рішеннях касаційних судів, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 18 квітня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на неповне встановлення судами фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи (зокрема щодо підстав для розірвання з позивачем контракту);

- в ухвалі від 3 червня 2009 року Верховний Суд України, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що звільнення позивача на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України відбулося з дотриманням норм законодавства, оскільки зростання кредиторської заборгованості підприємства свідчить про невиконання ним як директором умов контракту, що підтверджується матеріалами справи і не заперечується самим позивачем;

- в ухвалі від 23 вересня 2009 року Верховний Суд України, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що перевіркою фінансово-господарської діяльності підприємства встановлено порушення діяльності директора (позивача), в тому числі й незаконне збільшення простроченої заборгованості, отримання директором підприємства неузгоджених з міською радою надбавок; отже, припинення укладеного з позивачем контракту відбулося з дотриманням вимог законодавства, а тому відсутні правові підстави для поновлення його на посаді;

- у рішенні від 16 лютого 2011 року Верховний Суд України дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі з огляду на те, що за результатами проведеної перевірки щодо діяльності державного підприємства були виявлені порушення, за які відповідно до умов контракту позивач як директор підприємства несе повну відповідальність.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Златодар», Державного агентства резерву України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за заявою Державного агентства резерву України про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
Н.П. Лященко
Я.М. Романюк