АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №666/8419/16-ц Головуючий в І інстанції Гордимов А. В. Провадження №22-ц/791/2031/16 Доповідач: Воронцова Л. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретар ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6, на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк", приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 11 вересня 1993 року по 29 липня 2014 року перебувала з ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі. 26 червня 2014 року вона уклала з відповідачем договір дарування торгівельного комплексу для продажу продовольчих товарів, загальною площею 170,2 кв. м, розташованого по вул. Л. Українки, 5-д у с. Зеленівці у м. Херсоні та попередній договір купівлі-продажу житлового будинку за тією ж адресою.

Посилаючись на те, що вказані договори були укладені з метою зменшення витрат, пов'язаних з оформленням договору про поділ спільного майна подружжя, проте відповідач відмовляється укладати договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку, позивачка просила визнати договір дарування зазначеного торгівельного комплексу, укладений 26 червня 2014 року між нею та відповідачем, недійсним, оскільки він вчинений з метою приховування іншого правочину.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_5, діючий від імені ОСОБА_6, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Справа повторно переглядається в апеляційному порядку.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу представника позивача не підлягаючою задоволенню з наступних підстав .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності укладення договору дарування торгівельного комплексу з метою приховання іншого правочину, зокрема договору про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 11 вересня 1993 року по 29 липня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано /а. с. 7, 11/.

За договором дарування від 26 червня 2014 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 торгівельний комплекс для продажу продовольчих товарів, загальною площею 170,2 кв. м, розташований по Л. Українки, 5-д у с. Зеленівка у м. Херсоні та уклала із ним попередній договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Л. Українки, 5-д у с. Зеленівка м. Херсону, на забезпечення виконання умов якого передала йому 75 тис. грн. в якості завдатку /а. с. 8, 9-10/.

Пред'являючи позов, ОСОБА_6 посилалась на те, що вказані договори були укладені з метою зменшення витрат, пов'язаних з оформленням договору про поділ спільного майна подружжя.

Пред'являючи позов, ОСОБА_6 посилалась на те, що вказані договори були укладені з метою зменшення витрат, пов'язаних з оформленням договору про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

У ст. 717 ЦК України зазначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_6 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_9 прийняв, як дарунок торгівельний комплекс для продажу продовольчих товарів, загальною площею 170,2 кв. м, розташований по Л. Українки, 5-д у с. Зеленівка у м. Херсоні.

Пунктом 6 договору дарування сторони засвідчили, що щодо предмета дарунку не ведуться спори, відносно нього не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, завдатків від третіх осіб за це майно не отримано, як юридична адреса він не використовується. Дарувальник стверджує, що відчуження предмета дарунку відбувається з урахуванням інтересів всіх членів його сім'ї, у тому числі малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальник зобов'язаний утримувати за законом або договором; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо предмета дарунку немає; укладення цього договору не пов'язане із виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Ці обставини доведені до відома сторін правочину.

Відповідно до п. 7 договору дарування сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

У п.п. 8, 12 договору дарування сторони зазначили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються предмета дарунку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Зміст цього договору, зміст зазначених у п. 11 договору норм ЦК України та СК України їм зрозумілі, питань, які залишилися б нез'ясованими і незрозумілими для них, немає.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема ст. ст. 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо.

У п. 25 зазначеної постанови Пленуму роз'яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

З наведеного вбачається, що обидві сторони договору повинні діяти свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії повинні бути направлені на досягнення інших правових наслідків і приховувати іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Для визнання договору дарування удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено договір купівлі-продажу, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

У порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України апелянт не надав суду беззаперечних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження укладення сторонами удаваного правочину та їх обопільного з відповідачем умислу на ці дії.

Посилання в апеляційній скарзі на показання свідків, на підтвердження факту укладення договору про поділ майна подружжя, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 26 червня 2014 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений спірний договір дарування, попередній договір купівлі - продажу і того ж дня вони звернулися до РАЦСу з заявою про розірвання шлюбу і це підтверджує факт, що договір дарування укладався з метою приховання договору про поділ спільного майна подружжя, ґрунтується на припущеннях і підлягає відхиленню.

Щодо зазначення в ухвалі ВССУ про необхідність залучення до участі у справі нового власника спірного майна у порядку сингулярного правонаступництва, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини не допускають сингулярного правонаступництва, ст. 37 ЦПК України у даному випадку не може бути застосована.

Крім того, відповідно до приписів ч. 1 ст. 35 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

21 жовтня 2015 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання придбала спірне нерухоме майно.

При цьому, права та законні інтереси ОСОБА_10, оскаржуваним судовим рішенням не порушено, тому відсутні підстави для залучення її до участі у справі на стадії апеляційного розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, не містять нових засобів доказування, висновків суду не спростовують, а тому підлягають відхиленню.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючого від імені ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3