Провадження № 22-ц/779/1892/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.07.2008 року між АКБ «Золоті Ворота», в подальшому назву якого змінено на ПАТ «Банк Золоті Ворота», та ОСОБА_6 був укладений договір №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної), відповідно до якого банк у період з 17 липня 2008 року по 15 серпня 2008 року зобов'язався надати позичальникові кредит у рамках мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 200 000 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів, але не пізніше 16 липня 2015 року, та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі: 15,99% річних за користування коштами у гривнях, 10,99% річних за користування коштами у доларах США та 8,99% за користування коштами в євро. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, а саме повернення кредиту в сумі 28 000 доларів США, 05.08.2011 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_7 був укладений договір поруки №143. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, ОСОБА_6 належним чином їх не виконував, внаслідок чого станом на 08.06.2015 року за ним наявна заборгованість в розмірі 73 781,12 доларів США, що еквівалентно 1 551 307,52 грн., та 884 287,12 грн., а всього 2 435 594,64 грн., з яких: сума строкової заборгованості за кредитом - 225,14 доларів США, що еквівалентно 4 733,75 грн.; сума строкової заборгованості за відсотками - 321,37 долар США, що еквівалентно 6 757,06 грн.; сума простроченої заборгованості за кредитом - 38 459,86 доларів США, що еквівалентно 808 649,56 грн.; сума простроченої заборгованості за відсотками - 34 774,75 долари США, що еквівалентно 731 167,15 грн.; сума простроченої заборгованості за комісійною винагородою - 22 440грн.; пеня за кредитом, відсотками та комісійною винагородою (розрахована за період з 09.06.2012 по 08.06.2015 року) - 861 847,12 грн. У зв'язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідачів вказану суму заборгованості.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота». Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованість у розмірі 73 781,12 долар США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 1 551 307,52 грн.) та 884 287,12 грн., а всього 2 435 594,64 грн., з яких: сума строкової заборгованості за кредитом - 225,14 доларів США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 4 733,75 грн.); сума строкової заборгованості за відсотками - 321,37 долар США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 6 757,06 грн.); сума простроченої заборгованості за кредитом - 38 459,86 доларів США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 808 649,56 грн.); сума простроченої заборгованості за відсотками - 34 774,75 долари США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 731 167,15 грн.); сума простроченої заборгованості за комісійною винагородою - 22 440,00 грн.; пеня за кредитом, відсотками, комісійною винагородою (розрахована за період з 09.06.2012 по 08.06.2015 року) - 861 847,12 грн.; з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованість у розмірі 28 000 доларів США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 588 722,57 грн.). Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в спеціальний фонд Державного бюджету України 3 654 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що в порушення ст.ст. 74-78 ЦПК України він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, який відбувся 21.01.2016 року. Про оскаржуване рішення суду він дізнався 25.06.2016 року, після чого подав заяву про перегляд заочного рішення, оскільки таке ухвалене судом в порядку ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України. Однак і на розгляд заяви, який мав відбутися 14.07.2016 року, він також не був належним чином повідомлений. Повістку про виклик його в судове засідання на 01.08.2016 року він отримав та подав суду заяву про відкладення розгляду справи, надавши докази поважності причин відкладення, однак суд його заяву проігнорував та постановив незаконну ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апелянт вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, як з поручителя згідно договору поруки від 05.08.2011 року, суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що вказана порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Суд не дав належної оцінки та не врахував, що умовами кредитного договору передбачено повернення боргу періодичними щомісячними платежами, а тому позовна заява до нього повинна була бути подана протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Однак, з 2011 року по 2016 рік позивач не мав до нього жодних претензій, будь-яких письмових повідомлень про сплату заборгованості йому не надсилав. Таким чином строк звернення до нього, як до поручителя згідно договору поруки, позивачем пропущений.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив апеляційну скаргу відхилити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не повністю.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк Золоті Ворота», суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на взяті на себе кредитні зобов'язання, відповідач ОСОБА_6 належним чином їх не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього в солідарному порядку з відповідачем ОСОБА_7 як поручителем згідно договору поруки №143 від 05.08.2011 року.

Колегія суддів з таким висновком суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Банк Золоті Ворота» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не погоджується з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.07.2008 року між АКБ «Золоті Ворота», в подальшому назву якого змінено на ПАТ «Банк Золоті Ворота», та ОСОБА_6 укладено договір №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної), відповідно до якого банк у період з 17 липня 2008 року по 15 серпня 2008 року зобов'язався надати позичальникові кредит у рамках мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 200 000 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів, але не пізніше 16 липня 2015 року, та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі: 15,99% річних за користування коштами у гривнях, 10,99% річних за користування коштами у доларах США та 8,99% за користування коштами в євро (а.с. 10-11).

Згідно графіка платежів в додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною договору №02/406Ф та п. 3.1 цього договору позичальник у строк до 25 числа (включно) кожного поточного місяця, а також на день закінчення строку дії договору зобов'язався сплачувати суми погашення основного боргу, процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань.

05.08.2011 року між сторонами була укладена Додаткова угода (договір про зміни) №1 до Договору №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної) від 17.07.2008 року, якою до договору №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної) від 17.07.2008 року внесені відповідні зміни (а.с. 12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної), 05.08.2011 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_7 був укладений договір поруки №143, відповідно до якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати частково за порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, а саме повернення кредиту в сумі 28 000 доларів США у строк до 16.07.2015 року. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (а.с. 14).

Також судом встановлено, що незважаючи на взяті на себе зобов'язання за договором №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної) від 17.07.2008 року (а.с. 6), ОСОБА_6 належним чином їх не виконував, внаслідок чого за ним наявна заборгованість. Відповідно до розрахунку ПАТ «Банк Золоті ворота» станом на 08.06.2015 року за ОСОБА_6 рахується заборгованість в розмірі 73 781,12 доларів США, що еквівалентно 1 551 307,52 грн., та 884 287,12 грн., а всього 2 435 594,64 грн., з яких: сума строкової заборгованості за кредитом - 225,14 доларів США, що еквівалентно 4 733,75 грн.; сума строкової заборгованості за відсотками - 321,37 долар США, що еквівалентно 6 757,06 грн.; сума простроченої заборгованості за кредитом - 38 459,86 доларів США, що еквівалентно 808 649,56 грн.; сума простроченої заборгованості за відсотками - 34 774,75 долари США, що еквівалентно 731 167,15 грн.; сума простроченої заборгованості за комісійною винагородою - 22 440 грн.; пеня за кредитом, відсотками та комісійною винагородою (розрахована за період з 09.06.2012 по 08.06.2015 року) - 861 847,12 грн.

З урахуванням встановленого та положень норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме ст.ст. 526, 527 ч. 1, 530, 611, 612 ЦК України, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та задовольнив позов в наведеній частині відповідно до представленого ним розрахунку.

Разом з тим, суд неправильно вважав обґрунтованою позовну вимогу ПАТ «Банк Золоті Ворота» про стягнення заборгованості за договором №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної) від 17.07.2008 року з поручителя ОСОБА_2, як з солідарного боржника згідно договору поруки №143 від 05.08.2011 року.

Так, згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Судом установлено, що за умовами п. 4.1 договору поруки №143 сторони встановили, що договір поруки діє до моменту припинення поруки з підстав, передбачених чинним законодавством України.

Однак, сама по собі така умова договору про дію поруки не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Верховний Суд України в постанові від 20.04.2016 року (справа №6-2662цс15) зробив правовий висновок, відповідно до якого строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

В силу ч. 1 абз. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України не повно з'ясував обставини справи.

В засіданні апеляційного суду зі слів сторін (представника позивача та апелянта) і наданих представником позивача копій документів, установлено, що у зв'язку з повним невиконанням ОСОБА_6 основного зобов'язання, останній 12.07.2011 року звернувся з заявою до позивача про надання дозволу на реалізацію іпотечного майна, вартість реалізації якого становитиме 28 000 доларів США, яких покупець сплачуватиме частинами на протязі 12 місяців і з яким буде підписано договір поруки на зазначену суму.

Позивач вказану пропозицію погодив і 05.08.2011 року уклав з ОСОБА_7 договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором частково за порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, а саме повернення кредиту у сумі 28 000 доларів США у строк до 16.07.2015 року. Однак, останній в послідуючому відмовився придбавати іпотечне майно, а боржник ОСОБА_6 продовжував не виконувати основне зобов'язання.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №02/406Ф про надання споживчого кредиту від 17.07.2008 року, наданого представником позивача в засіданні апеляційного суду, ОСОБА_6 з часу укладення договору поруки №143 від 05.08.2011 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_7 не провів жодної оплати за основним зобов'язанням. Оскільки датою чергового платежу погашення ОСОБА_6 основного зобов'язання після укладення договору поруки згідно графіка платежів є 25.08.2011 року, то строк дії поруки закінчився 25.02.2011 року.

Згідно відмітки Івано-Франківського міського суду на позовній заяві ПАТ «Банк Золоті Ворота» (а.с. 1), позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів 20.07.2015 року, тобто після закінчення строку дії поруки.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» заборгованості за договором №02/406Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної кредитної лінії (невідновлювальної) від 17.07.2008 року в розмірі 28000 доларів США, що еквівалентно станом на час звернення до суду 588 722,57 грн. та суми сплаченого на користь держави судового збору в розмірі 3 654 грн., ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу дії п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. Тому рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року в наведеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» заборгованості у розмірі 28 000 доларів США (що еквівалентно станом на час звернення до суду 588 722,57 грн.) та судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.