Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/503/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фомічов С. Є.
УХВАЛА

Іменем України

25.02.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Фомічова С.Є.

суддів - Голованя А.М.

ОСОБА_2

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Російської Федерації та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визначення місця проживання дитини, за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 грудня 2015 року і

В С Т А Н О В И Л А:

15 червня 2015 року ОСОБА_5, представник позивача ОСОБА_3, звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_4 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Російської Федерації.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач та відповідачка є батьками малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В травні 2012 року, відповідно до заяви згоди позивача про вивезення дитини в Україну, в якій зазначалося, що дитина перебуватиме в Україні до 31 серпня 2012 року, відповідачка разом з малолітньою дитиною виїхала до України та, в подальшому залишивши дитину проживати з бабусею, повернулася проживати в Московську область Російської Федерації. Згоди на зміну постійного місця проживання дитини позивач не надавав.

У звязку із здійсненням відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, останній був змушений звернутися до Литкарінського міського суду Московської області з позовом про визначення порядку спілкування з дитиною. Рішенням зазначеного суду було задоволено його позовні вимоги, визначено порядок спілкування з дитиною, тому посилаючись на зазначене рішення суду позивач вважає, що дитина повинна бути передана відповідачкою за місцем його проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилаючись на «Гаагську Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року» позивач просив Міністерство юстиції України у сприянні щодо повернення дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 до місця його постійного проживання у Російській Федерації.

ОСОБА_4 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 26 серпня 2015 року вказаний зустрічний позов було прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження з первісним позовом позивача ОСОБА_3

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначила, що 26 серпня 2004 року вона народила дитину сина ОСОБА_9, прізвище та по-батькові якого зазначила «Шутов» та «Володимирович» відповідно. На час народження сина в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона не перебувала, але підтримувала з ним фактичні шлюбні стосунки. В подальшому відповідач судовим рішенням встановив своє батьківство відносно сина ОСОБА_9, вніс зміни до актового запису про народження дитини № 1540, внісши до нього відомості про себе як про батька та змінивши по - батькові дитини з «Володимирович» на «Ігорович». На підставі рішення суду, Кутузовським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви 03 жовтня 2008 року, видане повторне свідоцтво про народження дитини.

За позовом відповідача, Литкарінським міським судом Московської області у справі про визначення порядку спілкування з дитиною винесено рішення, згідно з яким було визначено порядок спілкування з дитиною, проте місце проживання дитини, як зазначила позивач судом не визначалося.

З причини систематичних захворювань дитини під час проживання в м. Москві, позивачка разом з дитиною у 2012 році переїхала на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_4, де дитина проживає до теперішнього часу та знаходиться на її утриманні, оскільки відповідач не надає їй матеріальну підтримку на утримування дитини.

Дитина практично не знає свого біологічного батька, їх зустрічі носили епізодичний характер, спілкування було нетривалим і непродуктивним. Дитина з прихильністю ставиться до матері та не бажає жити з батьком, з приводу чого готова висловити власну думку у судовому засіданні. Дитина навчається в загальноосвітньому навчальному закладі I-III ступенів № 9 спеціалізована школа та йому подобається жити на території України, про що свідчить покращення стану його здоровя після переїзду в Україну з Російської Федерації. Позивачкою створені відповідні умови для життя та належного вихованні дитини, забезпечення її потреб та інтересів, а також реалізації його прав та інтересів. Посилаючись на зазначені обставини просила у судовому порядку визначити місце проживання дитини, за її місцем проживання в Україні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 грудня 2015 року в задоволенні позовних ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_7 до Російської Федерації відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 задоволено.

Визначено місця проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 243,60 грн.

В апеляційних скаргах представників позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у звязку з порушенням, на їх думку, судом норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтримали доводи своїх апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії I-МЮ № 640001 від 31 січня 2008 року, виданого Кутузівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 291, ОСОБА_3 визнав себе батьком дитини ОСОБА_10, який народився 26 серпня 2004 року.

Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії IV МЮ № 514735 від 03 жовтня 2008 року, виданим Кутузівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 1540, 26 серпня 2004 року народився ОСОБА_8, батьками якого записано ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Згідно з нотаріально посвідченою згодою позивача за первісним позовом від 14 травня 2012 року, ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 згоду на виїзд свого сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матірю ОСОБА_4 Георгієвною, до України на відпочинок в період з 15 травня 2012 року по 31 серпня 2012 року. Крім того, позивач надав свою згоду щоб відповідач взяла на себе відповідальність за життя і здоровя його неповнолітньої дитини і приймала всі необхідні рішення щодо захисту прав і законних інтересів дитини, в тому числі з питання медичного втручання, у випадку виникнення такої необхідності.

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3, що вона та її син змінили місце проживання, і постійним воно буде в Україні, Кіровоградської області м. Олександрія. Також повідомила позивачу номер свого телефону та адресу для будь якої кореспонденції.

Вважаючи, що ОСОБА_4 незаконно утримує дитину в Україні, ОСОБА_3 звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про повернення дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначивши, що дитина є громадянином ОСОБА_11 та має постійне місце проживання за адресою: ОСОБА_11, Московська область, м. Литкаріно, 6-й мікрорайон, б. 17, кв. 9.

У відповідності до заочного рішення Литкарінського міського суду Московської області від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобовязання повернення неповнолітньої дитини на територію Російської Федерації та визначення місця проживання дитини., ОСОБА_4 зобовязано повернути на територію Російської Федерації її неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на місця проживання до м. Москва, Російської Федерації але в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, спільно з батьком ОСОБА_3 за адресою: м. Москва, вул. Крилатські холми, буд. № 26, корп.. 1, кв. 139, позивачу було відмовлено.

Посилаючись на зазначені обставини суд першої інстанції дійшов до висновку, що ні за станом на день звернення позивача за первинним позовом до суду, ні на день винесення рішення суду, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання його батька, за адресою: АДРЕСА_2 - офіційно не визначено, батько дитини фактично не здійснював права піклування на момент переміщення малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 добровільно надав згоду на вивезення дитини за межі Російської Федерації в Україну, з моменту переміщення дитини з Російської Федерації в Україну пройшло більше року, тому суд не має правових підстав вважати, що відповідач незаконно перемістила з Російської Федерації та утримує дитину на території України і, як наслідок суд не вбачає підстав вважати, що дитина сторін неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 повинен бути повернутий його батькові - позивачу за первинним позовом, за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні звязки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

У відповідності до характеристик на малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дитина характеризується позитивно, проживає з мамою, взаємостосунки дружні, доброзичливі та ввічливі. Мати приділяє сину достатньо уваги та часу, що позитивно впливає на його виховання та навчання, завжди відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням сина. Дитина користується авторитетом серед вихованців, має відповідний потяг до школи та однокласників, дуже любить своє місто, бере участь в таких змаганнях як: матчеві зустрічі, Відкрита Першість ДЮСШ №2 з футболу, Відкритий турнір «Золота осінь» в м. Нікополь (кубок за III місце, Всеукраїнські змагання «Шкіряний мяч».

Згідно до довідки № 140 від 28 вересня 2015 року, виданої Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Олександрія», відповідно до даних медичної карти амбулаторного хворого № 3-674, дитина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 до травня 2012 року спостерігався як часто хворіючи дитина (ГРВІ, обструктивний бронхіт, аденоїдна вегетації II ст.) в Російській Федерації. З травня 2012 року за медичною допомогою звертався 1 раз на рік з приводу гострих респіраторних інфекцій. В 2012 2013 роках спостерігався у невролога з приводу неврозоподібного тіку.

У судовому засіданні суду першої інстанції від 15 жовтня 2015 року, відповідно до ст. 171 СК України, дитина сторін ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 висловив свою думку, згідно з якої він не бажає повертатися проживати до батька, а бажає залишитися проживати з матірю в Україні.

Враховуючи те, що дитина досягла десятирічного віку, тобто такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, відповідно до ч. 2 ст. 13 Гаазької Конвенції суд бере до уваги заперечення дитини проти його повернення на постійне місце проживання до батька у Російську Федерацію.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, яка визначена у справі № 6-1598цс15

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 23 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_12, зареєстрованим в реєстрі за № 617, позивач за зустрічним позовом придбала (купила) у громадянки (Продавця) ОСОБА_13 квартиру № 12, що у будинку № 63 по проспекту Леніна в м. Олександрії Кіровоградської області, тобто позивач за зустрічним позовом забезпечена власним житлом, в якому проживає разом з дитиною.

Право власності на вказану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 04 серпня 2012 року, а також довідкою комунального підприємства «Житлогосп» від 20 липня 2015 року № 364.

Згідно з актом-розпорядженням комунального підприємства «Житлогосп» від 21 липня 2015 року № 1060, ОСОБА_7 проживає за зазначено адресою з травня 2012 року.

За період проживання позивачки за зустрічним позовом в квартирі № 12, що у будинку № 63 по проспекту Леніна в м. Олександрії Кіровоградської області, нарікань від сусідів в комунальне підприємство «Житлогосп», не надходило.

У відповідності до характеристик на малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, дитина характеризується позитивно, проживає з мамою, взаємостосунки дружні, доброзичливі та ввічливі. Мати приділяє сину достатньо уваги та часу, що позитивно впливає на його виховання та навчання, завжди відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням сина.

За висновком органу опіки та піклування Олександрійської міської ради про визначення місця проживання дитини, Олександрійська міська рада, як орган опіки та піклування, враховуючи думку дитини та обстеживши умови, в яких проживає дитина, зазначивши, що малолітній ОСОБА_7 проживає у люблячій родині, в якій про нього піклуються, де йому комфортно, для розвитку, навчання та виховання дитини створені всі належні умови, дитина відвідує навчальний заклад та гурток брейк дансу, дохід сімї складає близько 5 200, 00 грн. і складається з доходу від підприємницької діяльності ОСОБА_4, тому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання його матері ОСОБА_4.

Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку визначивши місце проживання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315 колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: