Справа №473/3551/15-ц 23.02.2016 23.02.2016 23.02.2016
Провадження №22ц/784/345/16 Головуюча в першій інстанції Лузан Л.В.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5

та апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5,

про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та стягнення компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

02 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, до ОСОБА_5 про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.

Позивач зазначав, що на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року йому на праві спільної часткової власності належить 33/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаним рішенням суду також проведено реальний розподіл майна, визначено порядок користування ним та порядок користування земельною ділянкою. Проте, відповідач перешкоджає йому в користуванні вищевказаним житловим будинком, його переплануванні, змінив замки на воротах та не допускає його до житла.

Посилаючись на викладене та вимоги ст. ст. 317, 318, 321, 383 та 391 ЦК України позивач просив вселити його до будинку, зобов'язати відповідача надати йому ключі від воріт, не чинити перешкоди у переплануванні його частки будинку та провести розмежування земельної ділянки, зобов'язати відповідача демонтувати вікно, яке встановлено в сінях літ. а-111, не чинити йому перешкоди у користування належної йому на праві власності 33/100 частиною будинку, зобов'язати відповідача відновити всі будівлі та елементи будинку та стягнути на його користь з відповідача 200 000 грн., яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, що в свою чергу негативно відобразилося на його здоров'ї та потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року в задоволенні позову про вселення відмовлено. Інші позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у виконання робіт по здійсненню переобладнання у будинку та господарській споруді, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, визначених рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 500 грн. моральної шкоди. Також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 700 грн. судових витрат за правову допомогу та стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року виправлено описки в рішенні суду, а саме в зазначенні по батькові позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. На думку апелянта, рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, відповідача та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб.

При цьому кожна особа має право на повагу до її житла, приватного життя, що регламентовано ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Діяльність фізичної та юридичної особи, яка порушує ці права особи, є незаконною і може бути припинена за рішенням суду.

У силу ст. ст. 386, 391 ЦК України власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони й не були пов'язані з порушенням права володіння, та право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 отримали у спадок житловий будинок АДРЕСА_1. Розмір ідеальної долі позивача становив - 1/3, відповідача - 2/3.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року проведено реальний поділ вищевказаного житлового будинку, яким позивачу виділено у власність 33/100 частки спірного будинку, відповідачу - 67/100 часток. Зокрема, у власність ОСОБА_3 виділено кімнату 3 площею 10, м-2 (з переобладнанням на кухню 3' площею 8,61 м-2 та коридор 3'' площею 1,2 м-2), житлову кімнату 2'' площею 11,1 м-2, сіни 1'' площею 4,0 м-2, сарай Г-1 та інші будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці. Інша частина житлового будинку та частина будівель та споруд виділена відповідачу ОСОБА_5

Також вказаним рішенням суду зобов'язано ОСОБА_3 за власні кошти провести наступні переобладнання: в житловій кімнаті №2 встановити перегородку; в сінях а-1'' з віконного отвору обладнати вхідний дверний отвір; між сіньми а-1'' та житловою кімнатою № 2 обладнати дверний отвір та інше. ОСОБА_7 мав здійснити інші переобладнання в суміжних приміщеннях.

Крім того, рішенням суду визначено порядок користування земельної ділянкою, загальною площею 1500 кв.м.. Розмежування земельних ділянок необхідно було провести за схемою та описом до неї, відповідно до судової додаткової будівельно - технічної експертизи.

Цим же рішенням суду зобов'язано ОСОБА_5 за власні кошти також провести переобладнання в будинку та господарських спорудах.

З листа Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2016 року з додатками вбачається, що на виконання вищезазначеного рішення Апеляційного суду від 13 липня 2009 року за заявою ОСОБА_3 05 серпня 2009 року було отримано виконавчий лист в частині зобов'язання ОСОБА_5 провести переобладнання в спірному будинку.

16 жовтня 2009 року виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду закінчено, в зв'язку з проведенням ОСОБА_5 переобладнанням в будинку та господарській споруді. Зазначені обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2014 року у кримінальному провадженні (а.с. 77) та в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України є преюдиціальними.

Тобто, вищезазначене рішення суду було виконано відповідачем за теперішнім позовом в зв'язку з використанням ОСОБА_3 (позивач за теперішнім позовом) свого права на примусове виконання рішення.

При цьому, відповідач ОСОБА_5 таким правом не скористався і як пояснив в судовому засіданні апеляційної інстанції, він цього не зробив, так як не згоден з рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року (реальний розподіл будинку).

Проте, як вбачається з висновку ДІМ СДІМ Вознесенського МВ УМВС України від 17 червня 2013 року, ОСОБА_3 привіз будівельне сміття за спірною адресою з метою ремонтування своєї частки будинку (а.с. 137), але 18 червня 2013 року ОСОБА_5 самовільно вивіз з території спірного домоволодіння будівельні матеріали, а саме: білий камінь в кількості 2 куби та тону глини, які були завезені позивачем. Зазначене підтверджується постановою слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області від 25 липня 2013 року (а.с. 145) та спростовує висновок ДІМ СДІМ Вознесенського МВ УМВС України від 17 червня 2013 року про завезення позивачем будівельного сміття.

Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтвердили, що 23 серпня 2015 року позивач намагався пройти до своєї частки будинку з метою проведення її переобладнання, але відповідач його не впустив.

Таким чином, позивачем доведено факт перешкоджання йому з боку відповідача у здійсненні переобладнання у будинку та господарській споруді за спірною адресою, які визначені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на незаконність відмови у задоволенні позову про його вселення не заслуговують на увагу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що окремий вхід до частки будинку позивача відсутній.

Враховуючи рівність прав співвласників, при здійсненні права спільної часткової власності, мають бути враховані інтереси всіх її учасників (ст. 358 ЦК України), тобто реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других.

Тому, висновок суду про відмову в задоволенні позову про вселення є обґрунтованим.

Правильним є висновок суду і щодо відмови в задоволенні позову про зобов'язання відповідача демонтувати вікно у належній позивачу частці приміщення, оскільки вікно є невід'ємною частиною житлового приміщення, яке належить позивачу на праві власності за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що суд не мотивував відмову в задоволенні позову про проведення розмежування земельної ділянки, не надав правової оцінки вимогам щодо зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні будинком та не врахував, що він не має ключів від воріт спірного будинку.

Так, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2009 року між сторонами визначено порядок користування земельною ділянкою площею 1500 кв. м., яке ними повинно бути виконано, а доказів неможливості його виконання позивачем суду не надані.

Також, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 червня 2012 року (а.с. 67), яке набрало законної сили, зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у вільному доступі на територію спірної садиби.

На виконання цього рішення відповідачем 05 вересня 2012 року були передані позивачу ключі від воріт, що підтверджується розпискою (а.с. 60) та ці обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2014 року у кримінальному провадженні (а.с. 77) та є преюдиціальними відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України.

Правильним є висновок суду і щодо встановленого розміру і підстав стягнення з відповідача моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Посилання відповідача ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту порушеного права, так як неможливо зобов'язати на майбутнє не чинити перешкоди в проведенні робіт з переобладнання не заслуговують на увагу.

Так, згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до правил ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Інші доводи апеляційної скарзі ОСОБА_5 та посилання в ній на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи є безпідставними та спростовуються вищезазначеними доказами.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка, у зв'язку з чим апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді

В.В. Коломієць

З.Л. Шолох