Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СавченкоВ.О., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до акціонерного товариства «Регіональний інвестиційний банк», ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Регіональний інвестиційний банк» (далі - АТ «Регіональний інвестиційний банк»), ОСОБА_5 про визнання недійсним договору від 13 липня 2011 року до договору іпотеки від 23 червня 2008 року, укладеного між АТ «Регіональний інвестиційний банк» та ОСОБА_5, обґрунтовуючи його тим, що з останньою перебуває у зареєстрованому шлюбі, проте спірний договір, за змістом якого сторони змінили боржника за основним зобов'язанням, не містить його окремої згоди у якості другого з подружжя на укладення останнього, що свідчить про порушення його прав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 червня 2008 року між АТ «Регіональний інвестиційний банк» та компанією FIREBERG LTD укладено договір займу, за умовами якого встановлено зобов'язання АТ «Регіональний інвестиційний банк» надати компанії FIREBERG LTD кредит у розмірі 2 000 000 доларів США та зобов'язання останнього повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних строком до 25 червня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 23 червня 2008 року між АТ ««Регіональний інвестиційний банк» та ОСОБА_5 як іпотекодавцем, який є майновим поручителем компанії FIREBERGLTD, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. На укладення такого правочину ОСОБА_4 надав згоду, що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою від 23 червня 2016 року.

Відповідно до договору про переведення боргу від 11 липня 2011 року залишок боргу за договором займу переведено на компанію QUEENSLAND SALES LLP.

13 липня 2011 року АТ «Регіональний інвестиційний банк» та ОСОБА_5 уклали договір до договору іпотеки, за змістом якого остання погодилася на заміну сторони договору та зменшення суми кредиту 910 000 доларів США та будь-яке збільшення цієї суми терміном повернення до 25 січня 2012 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 зазначав, що його згода на укладення такого договору до договору іпотеки не надавалася. З огляду на таке слід зазначити наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року № 6-1622цс15.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази в справі, й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов по суті вірного й обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки ненадання згоди на укладення договору до додаткового договору не може бути підставою для визнання недійсним спірного правочину, при цьому, позивач був обізнаний про наявність зобов'язань за іпотечним договором ОСОБА_5 та надав свою згоду на укладення останньою такого правочину на її власний розсуд, у тому числі щодо укладення додаткових договорів до нього, продажу іпотечного майна у випадку необхідності погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 на увагу не заслуговують та висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

А.О.Леванчук

О.В.Ступак