Номер провадження 22-ц/788/1217/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 травня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7 про виселення, зобовязання не вчиняти певні дії та сплатити поточні комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а:

22 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду із позовними вимогами, які уточнив в ході судового розгляду справи і остаточно свої вимоги мотивував тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2014 року було визнано за ОСОБА_7 право власності на 7/12 частин нерухомого майна квартири № 56 у будинку по проспекту Т. Г. Шевченка, 6, м. Суми у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, яка померла 23.04.2012 року. ОСОБА_3 є сином ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_6 її чоловіком, а відповідач ОСОБА_5 невісткою. Між ним та відповідачами і 3-ю особою виникають сварки та суперечки з приводу користування спірної квартирою. Відповідачі без його дозволу, як свівласника нерухомого майна, вселились до квартири і чинять йому перешкоди у користуванні нею. Він змушений був звертатись з цього приводу до правоохоронних органів. Після незаконного вселення відповідача ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, в подальшому до неї самоправно вселилися і стали проживати його дружина ОСОБА_5 та його батько ОСОБА_6 Його згоди, як співвласника квартири на вселення вказаних осіб до квартири, яка знаходиться у спільній власності, він не давав. Крім того, відповідачі, проживаючи в спірній квартирі з грудня 2015 року користуються усіма комунальними послугами, але не сплачують кошти за їх користування. Просив ухвалити рішення, яким виселити відповідачів з квартири № 56 будинку по проспекту Т. Г. Шевченка, 6, що у м. Суми, зобовязати їх не зявлятися в спірній квартирі та сплатити в солідарному порядку поточні комунальні платежі за час їх проживання в квартирі, за адресою: АДРЕСА_2, з 17.12.2015 року по дату їх виселення.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 травня 2016 року ОСОБА_4 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_3, що у м. Суми.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати у справі в дольовому порядку .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині виселення відповідачів зі спірною квартири та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що позивач протягом довгого часу перешкоджав його матері ОСОБА_7 у вселенні та користуванні належною їй на праві спільної часткової власності квартирою, а тому він вирішив разом із своєю родиною переїхати мешкати у цю квартиру з тим, щоб зробити в ній ремонт і забезпечити нормальні умови для проживання в ній своїй матері.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу позивача у справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення місцевого суду оскаржується відповідачем ОСОБА_3 лише в частині задоволення позовних вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири. В частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобовязання не вчиняти певні дії та зобовязання сплатити кошти за поточні комунальні послуги рішення місцевого суду сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч.3 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішення вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Крім того, відповідач оскаржує рішення в частині задоволення позовних вимог про виселення як його особисто, так і відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 В той час, як відповідних повноважень на представлення інтересів даних осіб він не має, ці особи самостійно із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду в частині їх виселення не звертались і ухвалення рішення відносно цих осіб не стосується прав та інтересів відповідача ОСОБА_3 Виходячи з цього колегія суддів відповідно до принципу диспозитивності не переглядає рішення і не робить висновків щодо рішення місцевого суду в частині виселення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 без достатніх правових підстав проживає в квартирі, яка на праві спільної часткової власності належить позивачу у справі, а тому він підлягає виселенню.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4І має на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_4 і дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і його частка складає 5/24 (а.с.6-7).

3-тя особа ОСОБА_7 також є співвласницею даної квартири, її частка складає 7/12 частин і дана обставина підтверджується рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 25 березня 2014 року у справі № 592/10090/13-ц (а.с.8). Також даним судовим рішенням було встановлено, що власницю 5/24 частин цією квартири, на час ухвалення рішення, була ОСОБА_9

Крім того, судом було встановлено, що позивач з 17.03.2010 року зареєстрований в даній квартирі і ця обставина підтверджується відміткою у паспорті громадянина України на імя позивача (а.с.5). Фактично ОСОБА_4 проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

Між позивачем та 3-ю особою ОСОБА_7 довгий час виникають сварки з приводу користування спірною квартирою і дана обставина підтверджується зверненнями позивача до правоохоронних органів, рапортом працівника поліції (а.с.10, 26, 41, 52, 73).

Факт проживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі підтверджується протоколом допиту в якості свідка ОСОБА_7, в якому вона зазначає, що її син мешкає в спірній квартирі без реєстрації (а.с.69-72), письмовими поясненнями самого відповідача на імя начальника Сумського ВП (м.Суми) ГУНП в Сумській області в яких він зазначав, що 17 грудня 2015 року переїзджав на проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру, яка на праві спільної часткової власності належить його матері ОСОБА_7 (а.с.73-74).

Також факт проживання відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі без згоди позивача, як співвласника квартири, підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, даних ними в суді першої інстанції.

В той же час, судом першої інстанції було встановлено, що будь-яких договорів чи усних домовленостей щодо проживання відповідача в спірній квартирі між позивачем, як співвласником квартири, з одного боку, та відповідачем ОСОБА_3, з іншого не укладалося.

Конституцію (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Оскільки місцевим судом було з достовірністю встановлено, що відповідач ОСОБА_3, в порядку передбаченому законом, не набув право користування спірною квартирою, вселився в квартиру без дозволу позивача, як співвласника квартири, не укладав з ним ніяких угод щодо користування спірним жилим приміщенням, а тому і вселився в квартиру, розташовану за адресою: м. Суми, пр-т Шевченка Т. Г.АДРЕСА_5, без будь-яких правових підстав.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 не заперечує факт свого вселення до спірної квартири без згоди позивача, як співвласника нерухомого майна, але пояснює свої дії лише намаганням допомогти своїй матері ОСОБА_7 у проведенні ремонту в квартирі та приведення її до належного стану.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині виселення відповідача ОСОБА_3

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними й допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає.

Висновки суду по суті спору відповідають встановленим фактам. Суд дійшов цих висновків з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на які послався в рішенні.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову в частині виселення зі спірної квартири відповідача у справі ОСОБА_3 Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування правильного по суті рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308; 313-315 ЦПК України, колегія суддів-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду Сумської області від 10 травня 2016 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -