Справа № 536/453/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Степаненка Ю.І.,

з секретарем судового засідання Левицькою І.П.,

за участю представ ника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 та її представника по

довіреності адвоката Пасюк В.В.,

прокурора Севастян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В :

Позивач Орган опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації 25 березня 2016 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення з неї на утримання вказаних малолітніх дітей аліментів на користь опікуна в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття, на кожну дитину окремо.

В обґрунтування позову вказував, що до Служби у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації звернулася громадянка ОСОБА_2 із заявою щодо розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Кременчуцькій районній державній адміністрації питання щодо повернення в її сім'ю позбавлених батьківського піклування малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

27 лютого 2015 року згідно розпорядження голови Кременчуцької райдержадміністрації Полтавської області «Про влаштування у прийомну сім'ю ОСОБА_7 дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6» від 27.02.2015 № 39, малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були влаштовані до прийомної сім'ї ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, де вони перебувають і до сьогодні.

Відповідно до довідки про склад сім'ї № 539 від 22.02.2016, виданої виконавчим комітетом Кам'янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно довідки-характеристики № 122 від 22.02.2016, виданої виконавчим комітетом Кам'янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується посередньо.

Відповідач ОСОБА_2 раніше була судима:

- 16.10.2000 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 статті 143 Кримінального кодексу України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. Вирок змінено, остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі;

- 11.06.2003 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за

ч. 2 статті 186 Кримінального кодексу України до 4 років позбавлення волі. 31.03.2007 постановою Новозаводського районного суду звільнена умовно-достроково від відбування покарання на 1 рік 3 місяці 8 днів;

- 08.01.2013 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 статті 185 Кримінального кодексу України до 2 років позбавлення

волі з іспитовим строком на 1 рік;

- 11.03.2014 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 1 статті 309 Кримінального кодексу України звільнена від кримінальної відповідальності у зв'язку з добровільним проходженням лікування від наркоманії.

ОСОБА_2 була підозрювана у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 307 Кримінального кодексу України. Відповідно до ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26.01.2015 (справа № 524/367/15-к), до ОСОБА_2 була застосована міра запобіжного заходу, а саме: тримання під вартою у межах строку тримання під вартою, передбаченого ч. 1 статті 197 Кримінально-процесуального кодексу України.

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.11.2015 ОСОБА_2 була засуджена за ч. 2 статті 307, з застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України до 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув'язнення у строк покарання» 04 лютого 2016 року ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_2 було звільнено від відбування покарання.

З 25 лютого 2016 року ОСОБА_2 працює в ПАТ «Кременчуцька виробничо-торговельна фірма «Кремтекс» на посаді швачки 1-го розряду швейного цеху №1. Заробітна плата за три календарних дні склала 99,81 гривень, що підтверджується листом ПАТ «КВТФ «Кремтекс» від 03.03.2016 № 64.

Відповідно до акту обстеження від 29.02.2016 санітарно-гігієнічні умови проживання ОСОБА_2 задовільні.

23 лютого 2016 року до Служби у справах дітей Кременчуцької райдержадміністрації звернулась прийомна мати ОСОБА_7, яка повідомила, що ОСОБА_2 при телефонній розмові зі своїми дітьми 22.02.2016 погрожувала суїцидом, якщо діти не повернуться до неї жити. Цей фактор негативно впливає на психіку дітей та травмує в цілому. Дівчата болісно переживають, що ці погрози можуть справді здійснитися.

Відповідно до подання Омельницького ліцею Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.02.2016 № 31 адміністрація ліцею повідомляє, що проживаючи в прийомній сім'ї, діти були забезпечені всім необхідним, оточені турботою та увагою. Діти почуваються захищеними в прийомній родині і не хочуть жити з рідною матір'ю.

До подання Омельницького ліцею Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 17.02.2016 № 31 додається протокол № 3 позачергового засідання штабу профілактики правопорушень серед неповнолітніх, в якому в присутності практичного психолога, громадського інспектора, заступника з виховної роботи, класовода, класного керівника 5 класу заслухали ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У заяві малолітня ОСОБА_5 просила залишити її в прийомній сім'ї та не повертати у сім'ю біологічної матері. Дитина зазначила усі обставини, що обґрунтовують її небажання та страх повернення в сім'ю матері ОСОБА_2

Згідно висновку № 1-53/121 від 14.03.2016 орган опіки та піклування Кременчуцької райдержадміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, в їх обґрунтування пояснила так, як викладено в описовій частині рішення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник по довіреності адвокат Пасюк В.В. в судовому засіданні позов не визнали, подали письмове заперечення, згідно якого вважали позов органу опіки та піклування необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у відповідності до розпорядження голови райдержадміністрації від 27.02.2015 року №39 були влаштовані у прийомну сім'ю ОСОБА_7 Влаштування у прийомну сім'ю було пов'язано із перебуванням відповідача ОСОБА_2 у місцях позбавлення волі, тобто у зв'язку із позбавленням батьківсь¬кого піклування.

Але, 04 лютого 2016 року ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука ОСОБА_2 було звільнено від відбування покарання, призначеного вироком суду у зв'язку з його повним відбуттям і звільнено у залі суду. Таким чином, 04.02.2016 року відпали обставини, які були підставою для видання розпоряджен¬ня голови райдержадміністрації від 27.02.2015 року №39 про влаштування дітей у при¬йомну сім'ю.

ОСОБА_2 звернулась із заявою до служби у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації з питанням щодо повернення в сім'ю її дітей. Про що йде мова і у тексті позову.

Натомість, не зважаючи на висновок служби у справах дітей від 09.03.2016 року №01-15/249, яким рекомендується повернути малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в сім'ю їх матері ОСОБА_2, орган опіки та піклування приймає необґрунтоване рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо її двох дітей.

Вказаний висновок органу опіки та піклування від 14.03.2016 року №1-53/121 є абсолютно немотивованим та безпідставним.

Адже, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ні у тексті позову, ні у доданих матеріалах не наводиться жодних підстав, передбачених статтею 164 СК України, а також жодних підстав на позбавлення батьківських прав.

Відповідно до принципу Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлу¬ченою з матір'ю.

Потреба дитини проживати разом з батьками, а не з іншими родичами, є природною. Ні баба, ні дід найчастіше не здатні забезпечити того середовища, яке створюють батько і мати, а тим більше взагалі стороння особа, яка хоч і називає себе прийомною матір'ю. Тому батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолі¬тня дитина проживала з ними. Якщо з об'єктивних причин дитина вимушена була про¬живати у сторонніх осіб, зміна місця проживання може стати серйозною душевною травмою для дитини. Для мінімізації дискомфорту необхідний певний період адаптації та зусилля обох сторін: тої, з ким проживала дитина в минулому, і тої, до якої дитина передається.

Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлюється статтею 164 СК України вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Позивачем у обґрунтуванням свого позову не наведено жодної підстави.

Адже, при зверненні до служби у справах дітей ОСОБА_2 надала всі необхід¬ні довідки та виявила бажання опікуватись своїми дітьми. Місце проживання у неї є, працевлаштована, отримує заробітну плату, з місць позбавлення волі звільнена.

Відмова у поверненні дітей у сім'ю ОСОБА_2 та подання позову є ніщо інше, як втручання у її батьківські права, зокрема право на опікування дітьми та безпе¬решкодне спілкування з ними, а також право на виховання дітей.

Своє заперечення обґрунтовує також статтею 51 Конституції України, статтею 3 Конвенції Про права дитини, статтями 5,151,163,243 Сімейного кодексу України та статтею 58 Цивільного кодексу Укра¬їни.

Вказує, що статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» поняття діти, які позбавленні батьківського піклування охоплюють ситуації, коли таке піклування не забезпечується внаслідок того, що батьки відбувають покарання в місцях позбавлення волі або перебувають під вартою на час слідства. Це відноситься щодо ситуації стосовно ОСОБА_2

Опікун не має права перешкоджати спілкуванню дитини з її батьками, за винятком випадків, коли таке спілкування суперечить інтересам дитини. А як підтверджує сам позивач у позові, прийомна мати постійно контролювала та обмежувала дітей у спілкуванні з рідною матір'ю.

У п.27 Порядку провадження органом опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Кабінетом Міністрів України, серед іншого передбачено, що дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклування у разі поновлення піклування обох або одного з батьків на підставі …. Висновку органу опіки та піклування про можливість передачі дитини батькам (або одному з них).

Відповідно до п.5.4 Правил опіки та піклування орган опіки та піклування уповноважений приймати рішення про припинення опіки у разі повернення дитини на виховання батькам. Натомість, орган опіки та піклування приймає рішення про доцільність позбавлення батьківських прав без будь-якого обґрунтування.

Як вважає ОСОБА_2, орган опіки та піклування при прийнятті свого рішення про позбавлення її батьківських прав керувався лише власними амбіціями, а не інтересами дітей та сім'ї.

Вважають, що органи влади не тільки не захистили батьківські права ОСОБА_2, а і вжили дії на їх порушення. В результаті безпідставної відмови у поверненні дітей органом опіки та піклування було здійснено перешкоджання доступу відповідача до її дітей та неможливість для неї взяти участь у їх вихованні. Адже вона зверталася до позивача з приводу припинення опіки та повернення дітей.

Вважають, що позивач орган опіки та піклування не подав суду належних і допустимих доказів щодо наявності виняткових обставин та підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дітей. Тому просили у задоволенні позову органу опіки та піклування про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її дітей

ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та стягнення аліментів відмовити та постановити рішення, яким негайно повернути матері ОСОБА_2 її дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Прокурор прокуратури Кременчуцького району ОСОБА_9 в судовому засіданні надала висновок, що вимоги позивача є необґрунтованими та в їх задоволенні має бути відмовлено за їх безпідставністю.

Вислухавши пояснення сторін, висновок прокурора, свідка ОСОБА_10, думку дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, які пояснили у суді, що вони люблять свою матір ОСОБА_2 і бажають проживати з нею, оскільки вона також любить їх і опікується ними, дослідивши письмові докази справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані норми були роз'яснені судом сторонам та їх було попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Судом установлено, підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_2, має двох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,9).

Довідкою Кам'янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про склад сім'ї № 539 від 22.02.2016 підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрована разом з дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.21).

Відповідно до змісту ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26.01.2015 у справі № 524/367/15-к до ОСОБА_2 була застосована міра запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановлено звернутися до Органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання та встановлення опіки відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 16,17).

27 лютого 2015 року згідно розпорядження голови Кременчуцької райдержадміністрації Полтавської області «Про влаштування у прийомну сім'ю ОСОБА_7 дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6» від 27.02.2015 № 39, малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були влаштовані до прийомної сім'ї ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.02.2016 ОСОБА_2 було звільнено від відбування призначеного вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 05 листопада 2015 року покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців у зв'язку з повним відбуттям покарання (а.с.18).

Після звільнення з місць позбавлення волі 04 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Органу опіки та піклування Кременчуцької райдержадміністрації з заявою про повернення їй дітей.

Служба у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації 09 березня 2016 року надала висновок №01-15/249 про доцільність повернення малолітніх дітей, позбавлених батьківського піклування: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в сім'ю матері - громадянки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.28,29).

14 березня 2016 року орган опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації надав висновок №1-53/121 про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6 батьківських прав. При цьому посилався на висновок служби у справах дітей Кременчуцької РДА, який містив протилежне за змістом рішення (а.с.27).

Відповідно ч.5,6 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Зважаючи на те, що наданий органом опіки та піклування висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав не базується на ретельному з'ясуванні обставин справи, позовна заява необґрунтована належними і переконливими доказами, що відповідач ОСОБА_2 умисно ухилялася щодо належного виховання та розвитку своїх дітей, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, так як цей висновок є взагалі необґрунтований та суперечить інтересам дітей.

Так, згідно довідки-характеристики від 22.02.2016 ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_2. За місцем мешкання характеризується посередньо. Скарг від мешканців села щодо поведінки ОСОБА_2 не надходило (а.с.22).

Згідно довідки Кременчуцької виробничо-торгівельної фірми «Кремтекс» від 03 березня 2016 року ОСОБА_2 працює на підприємстві з 25 лютого 2016 року, наказ №7 від 23 лютого 2016 року на посаді швачки 1-го розряду швейного цеху № 1. Заробітна плата нараховується по відрядно-преміювальній системі оплати праці, за лютий місяць (три календарних дні) склала 99 гривень 81 копійок (а.с.19) та у судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що отримує заробітну плату у розмірі понад 2 000 гривень, купує дітям необхідні речі, одяг, продукти харчування, часто зустрічається з дітьми у санаторії, де вони в даний час перебувають, дуже їх любить і бажає повернути дітей у сім'ю.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 29.02.2016 санітарно-гігієнічні умови у будинку задовільні (а.с.20).

Свідок ОСОБА_10, яка є фахівцем із соціальної роботи Кременчуцького районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді при Кам'нопотоківській сільській раді Кременчуцького району у судовому засіданні підтвердила, що відповідач ОСОБА_2, як сім'я зі складними життєвими обставинами, на обліку у Кам'янопотоківській сільській раді не перебувала, відповідач у стані алкогольного або наркотичного сп'яніння ніколи поміченою не була, почала відвідувати церкву. За місцем проживання у будинку нею підтримується належний порядок, для дітей створені належні умови для проживання та навчання, сім'я забезпечена продуктами харчування.

У відповідності до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 2 статті 141 Сімейного кодексу України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини..

Відповідно до ч.1,2 статті 163 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

У відповідності до пункту 2 ч.1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківских прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Такої обставини судом під час розгляду справи не встановлено та не наведено позивачем у позові і не підтверджено допустимими та належними доказами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно пунктів 15,16 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав суд розглядає як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір і батька.

Позовні вимоги органу опіки та піклування не підлягають задоволенню, оскільки позов поданий до суду без достатніх правових підстав, вимоги якого немотивовані, не містять обґрунтувань порушення відповідачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків щодо виховання, розвитку та матеріального утримання своїх дітей.

Відповідно до ч.1,2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 1,2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей.

Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначено, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

В матеріалах справи відсутні переконливі докази ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків по вихованню своїх дітей.

Крім того, сам факт звернення з заявою про повернення дітей та заперечення відповідачкою позовної заяви про позбавлення її батьківських прав свідчить про її, як матері, інтерес до дітей, бажання їх виховувати, а пояснення малолітніх дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні підтверджує факт теплих, гарних взаємовідносин, атмосферу любові у їх взаємостосунках та бажання всіх жити однією сім'єю. Малолітня ОСОБА_5 у своєму поясненні у суді заперечувала факт негативного впливу та виховання з боку матері ОСОБА_2

Згідно статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до статті 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 рік) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган:

a) визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності;

b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння:

- упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;

- у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;

- надає можливість дитині висловлювати її думки;

c) приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Тому суд повністю відмовляє позивачу органу опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області у задоволенні його позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10,11,60,88,209,213-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Органу опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд.

Повне рішення складене 23 травня 2016 року.

Суддя Ю. І. Степаненко