Справа № 381/1114/16-ц Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/3732/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 07.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Іванової І.В., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про захист прав споживачів та визнання окремого положення кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 21 грудня 2007 року між ним та ПАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00298.07.2, а 26 листопада 2008 року між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору, якою змінено відсоткову ставку за кредитом та Розділ 7 «Особливі умови».

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору відповідач відкрив позивачеві кредитну лінію на загальну суму 15 877,78 дол. США з процентною ставкою 12,5 відсотків річних, яка була змінена додатковою угодою до 16 процентів річних. Проте, відповідно до п.3.9 кредитного договору за порушення строків повернення чи сплати процентів позичальник зобовязується сплачувати банку пеню у розмірі 1.6 відсотків від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки, що становить 584 процента річних та суперечить передбаченому законодавством розміру, який не може перевищувати пятдесят відсотків вартості продукції, що в даному випадку становить 8 процентів, що грубо порушує чинне законодавство, зокрема, Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до споживача умови.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд першої інстанції визнати недійсним п. 3.9. кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21 грудня 2007 року, укладеного між сторонами.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним п.3.9 кредитного договору №77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «РОДОВІД Банк».

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ПАТ «Родовід Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки під час укладення кредитного договору йому надавався детальний розпис сукупної вартості кредиту із зазначеними термінами та сумами погашення заборгованості та з відповідною вказаною умовою про те, що всі ризики при кредитуванні у валюті щодо коливання курсів валют покладаються виключно на позичальника та графік погашення заборгованості з якими він погодився поставивши власний підпис.

Таким чином, позивачеві було відомо про розмір пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості під час підписання кредитного договору, тобто 21 грудня 2007 року, отже перебіг строку позовної давності розпочався саме з цього моменту та закінчився в грудні 2010 року.

На підставі викладеного, ПАТ «Родовід Банк» просить апеляційний суд скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (на момент укладання договору Відкрите акціонерне товариство «Родовід Банк») та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 77.1/АА-00298.07.2, відповідного до якого банк відкрив ОСОБА_2 відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 15 877, 78 дол. США з процентною ставкою 12.5 процентів річних.

26 листопада 2008 року між сторонами укладена додаткова угода до Кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007 року, відповідно до якої змінено відсоткову ставку за кредитним договором на 16 процентів річних.

За прострочення позичальником строку виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків пунктом 3.9 Договору № 77.1/АА-00298.07.2 передбачена відповідальність у вигляді пені в розмірі 1,6% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що п. 3.9 спірного кредитного договору значно перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом та не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам принципу верховенства права, а тому ця умова договору є несправедливою.

Відхиляючи заяву відповідача про відмову у задоволенні позову за пропуском позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що спірним п.3.9 договору на божника покладається зобовязання сплатити пеню за прострочення строку виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, тобто правовідносини, що виникли між сторонами при виконанні умов кредитного договору, у тому числі спірного пункту 3.9, є зобовязальними, тобто такими, що містять право вимоги і відповідний їй обов'язок.

Кредитним договором № 77.1/АА-00298.07.2 строк виконання зобовязань визначений не пізніше 21.12.2014 року.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що початок перебігу позовної давності не пов'язаний з моментом укладення правочину, тому позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності.

Проте такі висновки суду першої інстанції є помилковими виходячи з такого.

Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Також суд першої інстанції посилався на п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»в якій було роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На підставі наведеної норми закону та роз»яснень пленуму Верховного Суду України суд прийшов до висновку про те, що перебіг позовної давності не можна обчислювати з моменту вчинення правочину, а необхідно обчислювати після закінчення строку виконання зобов»язань, а саме 21 грудня 2014 року.

Однак такий висновок суду є неправильним. В даному випадку не обов»язково пов»язувати початок позовної давності з датою укладання договору, оскільки про порушення своїх прав позивач міг дізнатись не лише з дати укладання договору, але і пізніше. Проте позивач не зазначив будь яких інших обставин, які б надали суду можливість встановити, що про порушення свого права він дізнався пізніше ніж після підписання договору. Суд додатково цю обставину в судовому засіданні не з»ясував, а тому неправильно визначив початок перебігу позовної давності. Із матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався і міг дізнатись про порушення своїх прав з дати укладання договору, а саме з 21 грудня 2007 року . Однак позов пред»явив лише у березні 2016 року, тобто поза межами позовної давності. За таких обставин порушене право позивача не підлягає судовому захисту.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД Банк» про визнання недійсним окремого положення кредитного договору відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді