Справа № 2/489/219/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2016 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2014 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивувала тим, що 25.02.2014 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 6 200 доларів США та 600 євро, відповідно до якого остання зобовязалась повернути позивачці вказану суму не пізніше 31.08.2014 р. Однак у встановлений договором строк та до теперішнього часу відповідачка ОСОБА_3 свої зобовязання не виконала, позику в повному обсязі не повернула.

В звязку з порушенням строків виконання зобовязань, позивачка просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 4 200 доларів США, а також 600 євро, в еквіваленті, станом на час подачі позову.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила стягнути залишок боргу в розмірі 4200 доларів США та 600 євро.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала. Посилаючись на те, що насправді угоду було укладено між позивачем та юридичною особою ПП «Манеор», власником якого є відповідач, доказом чого є твердження позивача ( на той час директора ПП «Манеор») про списання нею частини боргу саме з підприємства, що свідчить про звернення із позовом до неналежного відповідача та унеможливлює задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

25.02.2014 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали Договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6 200 доларів США та 600 євро. Термін повернення позики встановлений в строк до 31.08.2014 р.

На підтвердження отримання суми позики ОСОБА_3 була надана розписка.

Проте, у встановлений в розписці строк та станом до теперішнього часу позику в повному обсязі відповідачка ОСОБА_3 не повернула.

Позивачкою самостійно було частково списано заборгованість в сумі, еквівалентній 2 000 доларів США, з рахунку ПП «Манеор», де вона працювала директором та власником якого є відповідач.

Проте цю обставину суд не може прийняти до уваги, на чому наполягає представник відповідача, як доказ про укладення договору займу між ОСОБА_1 та ПП «Манеор», а лише відносить це за рахунок взаємовідносин, які склались між сторонами стосовно способу передачі коштів за умови перебування відповідача тривалий час за межами України, що не спростовувалось сторонами у справі.

За таких обставин, станом на теперішній час, заборгованість відповідачки ОСОБА_3 за договором позики перед позивачкою ОСОБА_1 складає 4 200 доларів США та 600 євро.

Згідно із положеннями статей 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань, якщо інше не передбачене договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи надані докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в розмірі 654 грн. 59 коп.та на користь держави 667 грн.92 коп.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 34, 60, 62, 88, 212-214, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 суму залишку позики в розмірі 4 200 доларів США, що еквівалентно 114 318 грн. 12 коп., та 600 євро, що еквівалентно 17 933 грн. 28 коп., а всього 132 251 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 654 грн. 59 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 667 грн.92 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: