Ухвала

іменем україни

5 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., ЖуравельВ.І., Штелик С.П.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Луцької міської ради Волинської області про скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки, визнання державного акту на право власності недійсним та скасування державної реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька Віталіна Віталіївна, Перша Луцька державна нотаріальна контора Волинської області, про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та заповітом, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_1 йому після смерті матері - ОСОБА_8 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Зазначав, що рішенням Луцької міської ради № 60/59 від 28 травня 2014 року йому надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості по АДРЕСА_1; зобов'язано його розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та подати її на затвердження до міської ради.

В червні 2014 року ПП «Луцькземресурс», після проведення зйомки земельної ділянки, повідомив його про те, що частина земельної ділянки, на якій розташований належний йому погріб, включено до земельної ділянки ОСОБА_9, яка приватизована останнім на підставі рішення Луцької міської ради від 2 березня 2006 року № 2/2.1.

Після смерті ОСОБА_9 спадкоємцями його майна є ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Він вважає, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_9 було передано у власність земельну ділянку, на якій знаходиться його власність, рішення Луцької міської ради від 2 березня 2006 року № 2/2.1. в частині передачі земельної ділянки площею 0,0696 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2, має бути визнано незаконним. Також просить суд визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0696 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_10

2 червня 2015 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом, посилався на те, ще ОСОБА_4 не міг успадкувати того, що не належало спадкодавцю ОСОБА_12, оскільки остання не отримала у власність майно успадковане після смерті її чоловіка ОСОБА_13, який у свою чергу не був власником майна (домоволодіння) по АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене та уточнення до позову ОСОБА_5 просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_1, видане на ім'я ОСОБА_14, та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 3 червня 1991 року, видане на ім'я ОСОБА_8

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року, первісний позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано рішення Луцької міської ради від 2 березня 2006 року № 2/2.1 «Про передачу у власність громадян міста земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ведення садівництва та надання в оренду» в частині передачі земельної ділянки площею 0,0696 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0696 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_9 та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та скасовано запис про його реєстрацію.

В решті позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову відмолено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та постановити нове рішення яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами у справі, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склались між сторонами, ст.ст. 152, 155 ЗК України, ст. 393 ЦК України, правильно виходив з того, що приватизація земельної ділянки ОСОБА_15, на якій знаходиться майно позивача, порушує права останнього вільно володіти та користуватися належним йому майном.

Також суди вірно виходили з того, що видача свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не порушує прав відповідачів, оскільки вони не є спадкоємцями спірного майна, у зв'язку з чим дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І.Журавель

С.П.Штелик