АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 761/7956/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Юзькова О.Л.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Усика Г.І.

при секретарі - Сімаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору та зобов'язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 1.3.2 та 5.1 кредитного договору № 577/П/2006-840 від 30 травня 2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_5.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкова Ірина Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи та без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів. Суд дійшов помилкового висновку про те, що пункти 1.3.2 та 5.1 кредитного договору, якими встановлено плату за управління кредитом в розмірі 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості та пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, є несправедливими, порушують права позивача та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», так як включення даних умов до кредитного договору не суперечить чинному законодавству. Зазначена в договорі комісія за управління кредитом є платою за послуги банку, а розмір цієї плати встановлений згідно Тарифів банку, які оприлюднені на офіційному сайті і є загальнодоступними. Підписуючи анкету-заяву клієнта на отримання кредиту, ОСОБА_5 підтвердив, що він ознайомлений та погоджується з Тарифами банку, а тому посилання позивача на несправедливість даних умов договору є безпідставним. При вирішенні спору суд не врахував, що сторони є вільними в укладенні договору, а тому підписання ОСОБА_5 кредитного договору № 577/П/2006-840 свідчить про безумовну згоду зі всіма його положеннями. Не було надано належної оцінки також тому факту, що, вчиняючи дії по оплаті чергового мінімального платежу за графіком погашення кредиту, до складу якого також входить оплата за управління кредитом, позивач підтвердив свою згоду з умовами укладеного договору. Позивачем також було пропущено строк звернення до суду з вимогами про визнання частково недійсними окремих положень кредитного договору, так як договір укладено в 2006 році, а позов подано до суду в 2016 році.

В судовому засіданні представник відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» ОСОБА_6 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 травня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 577/П/2006-840, відповідно до умов якого позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 54 000,00 доларів США на споживчі цілі.

В пункті 1.3.2. кредитного договору сторони погодили, що плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п. 1.1 цього Договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожен календарний день, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

У пункті 5.1 кредитного договору було встановлено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

16 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 577/П/2006-840, якою викладено в новій редакції п.2.1 договору щодо порядку забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту.

22 липня 2010 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 577/П/2006-840, якою було встановлено графік погашення кредиту та суми щомісячних мінімально необхідних платежів.

Звертаючись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору, ОСОБА_5 посилався на те, що встановлення в кредитному договорі плати за управління кредитом суперечить Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, і статті 11 Закону України «Про захист справ споживачів», та за своєю природою є несправедливим по відношенню до позичальника, а тому цей пункт договору підлягає визнанню недійсним на підставі положень Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та, визнаючи недійсним пункт 1.3.2 кредитного договору № 577/П/2006-840 від 30 травня 2006 року, яким встановлювалася плата за управління кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що вказане положення договору не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», так як в ньому встановлено плату за дії банку, які не є послугою в розумінні цього закону, а тому, на підставі ст. 215 ЦК України, він підлягає визнанню недійсним.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, так як він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Вказані Правила були введені в дію постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року.

Пунктом 4 даної постанови визначено, що вона набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Реєстрація вказаного акту в Міністерстві юстиції України відбулася 25 травня 2007 року (реєстраційний номер N 541/13808 від 25 травня 2007 року).

Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту почали свою дію з 04 червня 2007 року.

Кредитний договір № 577/П/2006-840 був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_5 30 травня 2006 року, тобто, до прийняття та введення в дію Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаних норм законодавства, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, не розповсюджують свою дію на кредитні договори, що були укладені до прийняття даних правил, тобто, на кредитний договір № 577/П/2006-840 від 30 травня 2006 року також.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Вказаним абзацом статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року.

Так, цим Законом було постановлено внести ряд змін до Закону України «Про захист прав споживачів».

В прикінцевих положеннях Закону зазначено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Офіційна публікація Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» відбулася 15 жовтня 2011 року, тобто, Закон набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

Виходячи з наведеного, зміни, що були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» не розповсюджують свою дію на кредитні договори, що були укладені до 16 жовтня 2011 року, тобто, і на спірний кредитний договір № 577/П/2006-840, укладений між сторонами 30 травня 2006 року.

Суд першої інстанції вказані обставини в повному обсязі не з'ясував, положення законодавства щодо дії нормативно - правових актів в часі до спірних правовідносин не застосував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та внесений до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» новий абзац щодо заборони банкам при наданні споживчого кредиту встановлювати будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою, поширюють свою дію на кредитний договір, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_5 30 травня 2006 року.

Так як на момент укладення кредитного договору № 577/П/2006-840 чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення у кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов'язаних з веденням кредиту, включення до кредитного договору пункту 1.3.2, яким передбачалася щомісячна плата за управління кредитом, не суперечило діючому законодавству.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивачем ОСОБА_5 не було наведено суду будь-яких інших доводів щодо невідповідності п. 1.3.2 кредитного договору № 577/П/2006-840 нормам чинного законодавства, крім їх невідповідності Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання пункту 1.3.2 кредитного договору № 577/П/2006-840 недійсним не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Звертаючись до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», ОСОБА_5 також просив суд визнати недійсним пункт 5.1 кредитного договору № 577/П/2006-840 від 30 травня 2006 року, яким було встановлено сплату пені у випадку прострочення виконання зобов'язань в розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення, посилаючись на те, що така умова договору є несправедливою, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду ОСОБА_5, як споживача, а тому, в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», вказаний пункт повинен бути визнаний недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та, визнаючи недійсним пункт 5.1 кредитного договору № 577/П/2006-840 від 30 травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», суд першої інстанції виходив з того, що даним пунктом було встановлено непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання ОСОБА_5 зобов'язань за договором, що суперечить принципам розумності та добросовісності, призводить до дисбалансу прав позичальника та кредитора, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, так як він не відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

Так, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, ОСОБА_5 не надав суду доказів та не навів переконливих обґрунтувань на підтвердження існування будь - якої з зазначених обставин, зокрема, що при підписанні кредитного договору № 577/П/2006-840 було порушено принцип добросовісності, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають йому шкоди, як споживачеві.

Безпідставним є посилання ОСОБА_5 на те, що за невиконання ним зобов'язань за договором банком встановлено непропорційно велику суму компенсації, а саме 365 % річних, що більше ніж в 35 разів перевищує розмір процентів за користування кредитними коштами (9,5 %), так як проценти за користування кредитними коштами нараховуються на суму кредитних коштів, в той час як пеня в розмірі 1% нараховується на несвоєчасно сплачену суму мінімально необхідного платежу.

Так як вказані платежі є різними за своєю правовою природою та обраховуються, виходячи з різних сум, порівняння вказаних ставок не свідчить про встановлення Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» непропорційно великої суми компенсації за невиконання зобов'язань за договором.

Крім того, колегія суддів також враховує, що, в силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 кредитний договір № 577/П/2006-840 було підписано без будь-яких зауважень та застережень.

Позичальник також не був позбавлений можливості відмовитися від укладення кредитного договору у випадку, якщо його не влаштовують умови, які стосуються встановлення відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

В подальшому, в 2008 та 2010 роках ОСОБА_5 підписувалися додаткові угоди до кредитного договору, зокрема було погоджено новий графік погашення кредитної заборгованості, тобто, позивач, будучи обізнаним про зміст пункту 5.1 договору, фактично приступив до виконання договору та виконував його умови протягом певного часу.

Суд першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надав, безпідставно зробив висновок про те, що встановлена в пункті 5.1 ставка пені є такою, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін за договором і є несправедливою, в зв'язку з чим помилково застосував до спірних правовідносин положення ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнав вказаний пункт договору недійсним.

Частина 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Так як в ході судового розгляду не було встановлено будь - яких обставин, які б свідчили про порушення принципу добросовісності при укладенні кредитного договору № 577/П/2006-840, а також того, що умови цього договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди позивачеві, як споживачу, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору № 577/П/2006-840 від 30 травня 2006 року не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про безпідставність вимог щодо визнання недійсними пунктів 1.3.2 та 5.1 кредитного договору, не підлягають задоволенню також вимоги ОСОБА_5 про зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» здійснити перерахунок заборгованості за кредитом і зарахувати сплачені в якості плати за управління кредитом кошти в рахунок погашення суми (тіла) кредиту, як такі, що є похідними від тих вимог, в задоволенні яких відмовлено.

За таких обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни є обґрунтованими, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору та зобов'язання вчинити дії.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 203, 215, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України « Про захист прав споживачів», ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Стрюкової ІриниОлександрівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: