Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої Готри Т.Ю.,

суддів - Ігнатюка Б.Ю., Кондора Р.Ю.,

при секретарі Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу законного представника позивача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ ОТП Банк, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому вказував на те, що 07 лютого 2006 року він надав згоду ОСОБА_3 на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1, придбаної ними у зареєстрованому шлюбі, в порядку забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором, укладеним із ЗАТ «Райффайзен банк Україна».

05 вересня 2007 року він надав згоду ОСОБА_3 на наступну іпотеку зазначеної вище квартири, з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором, укладеним із ЗАТ «ОТП Банк».

Вважає, що зазначені правочини не відповідають його волі, так як з 2003 року він хворіє на рак простати та постійно знаходиться на обліку у Закарпатському онкологічному диспансері, регулярно проходить як амбулаторне, так і стаціонарне лікування під наглядом лікарів, виписані лікарями ліки знижують увагу, впливають на головний мозок та нервову систему, а також, впливають на здатність повною мірою усвідомлювати значення своїх дій. В момент укладення вказаних правочинів знаходився у такому стані, коли не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Під час розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд:

- визнати недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_2 від 07.02.2006 року за № 230, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про надання ОСОБА_3 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2;

- визнати недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_2 від 05.09.2007 року за № 2514, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про надання ОСОБА_3 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2;

- визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, укладений 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 231, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, укладений 05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2515, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку ЗАТ ОТП Банк квартиру АДРЕСА_2.

Під час розгляду даної справи рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.04.2015 року позивача ОСОБА_2 визнано недієздатним і призначено його опікуном ОСОБА_1

ОСОБА_6 справа судами розглядалась неодноразово і останнім рішенням Ужгородського міськрайоного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_2 від 07.02.2006 року за № 230, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про надання ОСОБА_3 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2.

Визнано недійсною з моменту вчинення заяву ОСОБА_2 від 05.09.2007 року за № 2514, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про надання ОСОБА_3 згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір іпотеки № PCL-800/021/2006, укладений 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 231, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна квартиру АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір іпотеки № PCNL - 800/102/2007, укладений 05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2515, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку ЗАТ ОТП Банк квартиру АДРЕСА_2.

Заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 до виконання зобов'язань щодо виконання кредитних договорів № CNL-800/003/2006 від 07.02.2006 р., № CNL-800/102/2007 від 05.09.2007 р.

Cтягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 45,50 грн.

У апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду в частині накладення арешту на квартиру до виконання зобовязань щодо виконання кредитних договорів, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» відмовити. Рішення суду, яким задоволено уточнені позовні вимоги ОСОБА_2, не оспорює. Вказує на те, що задовольняючи заяву ТОВ «ОТП «Фвкторинг Україна» про накладення арешту на майно на підставі частини 5 статті 1057-1 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що дана норма закону стосується забезпечення виконання зобовязання позичальника за кредитним договором. Однак позивач ОСОБА_2, як співвласник спірного майна, не є ані позичальником, ані кредитодавцем кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_4. Крім того, стаття 1057-1 ЦК України набрала чинності з 4 листопада 2012 року та поширюється на кредитні договори і договори застави, укладені після 4.11.2012 року, а тому не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки кредитні договори між ОСОБА_4Я і банком були укладені у 2006 та 2007 роках.

У апеляційній скарзі ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» просить скасувати зазначене рішення, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 Вказує на те, що Акт №289 судово-психіатричного експерта і висновок експертизи, на підставі яких суд задовольнив позов, є необґрунтованими, такими, що суперечать матералам справи, медичній документації, ґрунтується на припущеннях і викликає сумнів у його правильності. Також судом не надано належної оцінки, що дії ОСОБА_2 стосовно підписання заяв-згод на укладення договорів іпотек не були одноразовими, а вчинялися двічі у проміжку часу в півтори роки. Не було надано оцінки доводам відповідача та письмовим поясненням нотаріуса. Зокрема нотаріус ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2 особисто прочитав і ознайомився із змістом заяви та без стороннього примусу і впливу підписав її. Позивач поводив себе адекватно і розумів значення своїх дій, не заперечував щодо передачі квартири в наступну іпотеку для отримання його сином кредиту.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримав. Апеляційну скаргу ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» не визнав, просив таку відхилити.

ОСОБА_4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнав, а апеляційну скаргу банку просив відхилити.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_8, ОСОБА_4, перевірвши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ «ОТП «Факторинг України» відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбі придбано квартиру АДРЕСА_1, що стверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири від 03.09.1999 року, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 і згідно ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. ( а.с. 24 т.№1).

07 лютого 2006 року ОСОБА_2 надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 АКБ Райффайзенбанк Україна, згідно заяви від 07.02.2006 року, зареєстрованої в реєстрі за № 230 і нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 8 т.№1).

Того ж дня, 07 лютого 2006 року між АКБ Райффайзенбанк Україна та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № РСL 800/021/2006, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_3 (іпотекодавець) передала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку АКБ Райффайзенбанк Україна з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором від 07.02.2006 року (а.с. 17-23 т. №1).

05 вересня 2007 року ОСОБА_2 надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладання договору наступної іпотеки квартири АДРЕСА_1 ЗАТ ОТП Банк, для забезпечення боргових зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 05.09.2007р., згідно заяви від 05.09.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за № 2514 і нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 9 т.№1).

05 вересня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № РСNL 800/102/2007, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_3 (іпотекодавець) передала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ЗАТ ОТП Банк, з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором від 05.09.2007 року (а.с. 10-16 т.№1).

Положення ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України регулюють відносини, що стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Такий правочин є умовою набрання чинності іншим правочином, що потребує згоди певної особи. Згода є одностороннім правочином, оскільки викликає окремі правові наслідки шляхом висловлення згоди особа розпоряджається своїм правом, надаючи іншим права на вчинення певних дій.

А тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_3 на укладання договору іпотеки нерухомого майна є одностороннім правочином, на підставі якого був укладений договір іпотеки нерухомого майна.

Оспорюючи вказані правочини позивач посилався на те, що він в момент їх вчинення не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому просив їх визнати недійсними на підставі ч.1 ст.225 ЦК України. А також недійсними спірні договори іпотек нерухомого майна на підставі ст.203, ст.215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину суд призначає судово-медичну експертизу.

Така експертиза була призначена судом і відповідно до Акту судово-психіатричного експерта № 289 від 28.05.2014 р., проведеного експертами Комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня м. Львів з метою визначення психічного стану позивача ОСОБА_2 в момент надання нотаріально посвідченої письмової згоди своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договорів іпотек нерухомого майна 07 лютого 2006 року та 05 вересня 2007 року, - експертами було встановлено, що в результаті даного експертного дослідження у ОСОБА_2 виявлені виражені розлади психічної діяльності, описані в дослідницькій частині (психічний статус), які повністю відповідають критеріям деменції хвороби Альцгеймера. Ступінь вираженості, стійкість та незворотність змін психічної діяльності свідчать про тривалий перебіг вказаної хвороби.

Аналізуючи надані матеріали встановлено, що ще при огляді лікарем 21.12.2005 р. у ОСОБА_2 вже були зафіксовані зниження пам»яті, концентрації уваги та інші симптоми, які було кваліфіковано як прогресуючи дисциркуляторна енцефалопатія з легким когнітивними та мнестичними порушеннями (дебют хвороби Альцгеймера). Також у лікарській довідці описано, що з початку 2006 року у ОСОБА_2 спостерігалися виражені розлади памяті, дезорієнтація у часі та просторі, порушення послідовності мислення, емоційні розлади, виражене інтелектуально-мнестичне зниження, порушення праксису (не міг виконувати інструкції).

Така динаміка психічного розладу є типовою для розвитку деменції внаслідок хвороби Альцгеймера. За даними матеріалів справи початок цього захворювання припадає на кінець 2005 року. Деменція відноситься до категорії тяжкого психічного розладу, яка позбавляє особу здатності правильно сприймати реальну оточуючу дійсність, свій психічний стан, соціальну поведінку, планувати та передбачати наслідки своїх діянь.

Висновком експертів у Акті встановлено, що у періоди укладання правочинів 07.02.2006 року та 05.09.2007 року ОСОБА_2 страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера і за своїм станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Хвороба Альцгеймера згідно сучасних наукових знань є дегенеративним церебральним захворюванням невідомої етіології, має прогресуючий характер, не піддається лікуванню. ( а.с. 178 -182 т.№ 2)

Заначена судово-психіатрична експертиза є належним і допустимим доказом відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК України на підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_2 в момент надання згоди своїй дружині ОСОБА_3 на укладання договорів іпотеки нерухомого майна від 07 лютого 2006 року та від 05 вересня 2007 року перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновок про неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, як учасника спірного правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Стосовно пояснень нотаруса ОСОБА_7 з приводу того, що ОСОБА_2 особисто прочитав і ознайомився із змістом заяви та без стороннього примусу і впливу підписав її. При цьому, поводив себе адекватно і розумів значення своїх дій, не заперечував щодо передачі квартири в наступну іпотеку для отримання його сином кредиту, - то такі беззаперечно не стверджують ту обставину, що позивач в момент надання згоди своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договору іпотеки нерухомого майна від 05.09.2007 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, оскільки такі висновки нотаріусом були зроблені внаслідок візуального спостереження, а не як фахівцем з цього питання.

Отже встановивши, що позивач ОСОБА_2 в момент вчинення спірних правочинів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в силу психічного стану, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання їх недійсними на підставі ч.1 ст.225 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже укладення спірних договорів іпотеки нерухомого майна без згоди іншого співвласника цього майна ОСОБА_2 є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. А тому суд першої інстанції правильно дійшов виснову про визнання їх недійсним за наведених підстав.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 до виконання зобов'язань щодо виконання кредитних договорів №CNL-800/003/2006 від 07.02.2006 р., №CNL-800/102/2007 від 05.09.2007 р. з таких підстав.

Частиною 5 ст. 1057-1 ЦК України встановлено, що визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

При цьому вказані положення цивільного законодавства стосуються забезпечення виконання зобовязання позичальником за кредитним догвором, однак позивач ОСОБА_2 у власності якого перебуває спірне нерухоме майно, не укладав кредитного договору з відповідачем.

Задовольняючи заяву банку, суд першої інстстанції не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_2 грошових коштів від ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», який відступив ТОВ «ОТП Фактоинг Україна» право вимоги за кредитним договором CNL-800/101/2007, укладеним між ЗАТ ОТП Банк» та ОСОБА_4 05.09.2007 р., - як позичальник не отримував, тобто правочини, що не виконані між сторонами, не вчинялися, позивач із зазначеним банком у жодних правовідносинах не перебуває, отже визнання в даному випадку договору іпотеки недійсним не може створювати жодних юридичних наслідків для позивача, у тому числі й таких, як накладення арешту на належне йому майно до виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитними договорами, який є особою, яка отримувала кошти від відповідача і з майна якого повинно забезпечуватися виконання цього договору в разі порушення його умов.

А тому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України в частині задоволення заяви банку та накладення арешту на майно підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» про накладення арешту на майно, що було предметом застави, відмовити. У решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, ч.1 ст.225 ЦК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу законного представника позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року в частині задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 до виконання зобов'язань щодо виконання кредитних договорів №CNL-800/003/2006 від 07.02.2006 р., №CNL-800/102/2007 від 05.09.2007 р. скасувати, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ОТП «Фактоинг Україна» про накладення арешту на майно, що було предметом застави, відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :