Справа № 495/6182/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивачів: не з'явилися

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6182/16-ц

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

10.08.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності (а.с.2-4).

Так, позивачі просять суд:

- визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 3169/Б від 03.12.2001 року, укладений між ОСОБА_4 від себе особисто і від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях житловий будинок, що складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А» жилою площею 39,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», споруди 1-3, розташований на земельній ділянці площею 162 кв.м., за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Толбухіна,38;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних долях на житловий будинок, що складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А» жилою площею 39,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», споруди 1-3, розташований на земельній ділянці площею 162 кв.м., за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Толбухіна,38.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.12.2001 року на Одеській товарній біржі між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за реєстраційним № 3169/Б, згідно якого відповідач передав, а позивачі прийняли нерухоме майно (глинобитний житловий будинок літ. «А» жилою площею 39,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», споруди 1-3, розташований на земельній ділянці площею 162 кв.м., за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Толбухіна,38). Сторони дійшли згоди по усім істотним умовам договору та виконали їх в повному обсязі, що є підставою для визнання такого договору дійсним та визнання за позивачами права власності на вказаний обєкт нерухомості.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.08.2016 року відкрито провадження по справі № 495/6182/16-ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Справу призначено до розгляду (а.с.20).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в судове засідання не зявилися, але подалли до суду заяви, згідно яких заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу без їх участі (а.с.36-37).

Відповідач ОСОБА_3, в судове засідання не зявилася, але подала до суду заяву, відповідно до якої проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2не заперечує, просить суд їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а.с.38).

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 03.12.2001 року на Одеській товарній біржі між ОСОБА_3(Продавець) та ОСОБА_4 від себе особисто і від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (реєстраційний номер 6169/Б), відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупці купили об'єкт нерухомості: глинобитний житловий будинок літ. «А» жилою площею 39,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», споруди 1-3, розташований на земельній ділянці площею 162 кв.м., за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Толбухіна,38 (а.с.11-13).

Зазначений вище Договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод, реєстраційний № 6169/Б від 03.12.2001 року та в КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 19.02.2002 року, реєстраційний номер 19-2191, інвентарний номер 2529 (а.с.13).

Між тим, такий договір сторонами нотаріально посвідчений не був, оскільки, по-перше, чинним законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, а, по-друге, пунктом 8 договору було встановлено, що договір, відповідно до ст.227 Цивільного кодексу України, підлягає реєстрації лише у Бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до виготовленого технічного паспорту, інвентарний № 2529, реєстровий № 2191, власниками житлового будинку під № 38 по вулиці Толбухіна в місті Білгород-Дністровському Одеської області (по ? частині) є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.14-18).

Згідно із ст.1 Закону України «Про товарну біржу», діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі.

Розділом 4 Закону України «Про товарну біржу» визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч.1 ст.15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України «Про товарну біржу»).

Отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2001 року за реєстровим № 3169/Б сторонами були дотримані всі умови, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Крім того, у відповідності до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1030 від 31.08.1996 року «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна», яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2001 року за реєстровим № 3469/Б, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів.

За твердженням позивачів, сторонами було виконано умови договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2001 року за реєстровим № 3169/Б в повному обсязі. Так, позивачі сплатили відповідачу 6 874 грн. (усю суму, передбачену пунктом 5 Договору), відповідач після відчуження проданого будинку виселився із нього та знявся з реєстраційного обліку, позивачі вселилися в будинок, користуються ним в повному обсязі, сплачують комунальні та інші послуги.

Між тим, на даний час позивачі не мають можливості розпоряджатися будинком, в тому числі відчужувати його, оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, повязаних з відчуженням нерухомого майна.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частина 2 ст.220 Цивільного кодексу України надає суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Зміст положень ч.2 дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору усіх його сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Якщо суд задовольнить вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності рішення суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається. Судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення.

Відповідно до розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні зясувати чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. 218 та 220 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладені 03.12.2001 року за реєстровим № 3169/Б договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору та пунктом 8 вказаного договору було встановлено, що договір, відповідно до ст.227 Цивільного кодексу України, підлягає реєстрації лише у Бюро технічної інвентаризації.

Суд вважає, що наведені обставини є підставою, відповідно до ч.2 ст.220, ст.638 Цивільного кодексу України та п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна за реєстровим № 3169/Б від 03.12.2001 року дійсним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст.334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно із ст.398 Цивільного кодексу України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 Цивільного кодексу України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_5 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірної квартири, відповідачем порушені.

За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що, по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна за реєстровим № 3169/Б від 03.12.2001 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, чинним на час укладання договору законодавством та самим договором не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, по-третє, такі дії не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 15-16, 202-203, 207-209, 220, 316-317, 321, 328, 334, 392, 398, 638, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 74, 157, 169, 174, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності задовольнити.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 3169/Б від 03.12.2001 року, укладений між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від себе особисто і від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 3169/Б, згідно якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях житловий будинок, що складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А» жилою площею 39,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», споруди 1-3, розташований на земельній ділянці площею 162 кв.м., за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Толбухіна,38 визнати дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності в рівних долях на житловий будинок, що складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А» жилою площею 39,8 кв.м., літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», споруди 1-3, розташований на земельній ділянці площею 162 кв.м., за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Толбухіна,38.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко