Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8093/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про зменшення розміру аліментів та зменшення заборгованості по аліментам; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

19 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, 3-я особа: Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, про зменшення розміру аліментів та зменшення заборгованості по аліментам.

14.04.2016 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, про зменшення розміру аліментів та зменшення заборгованості по аліментам залишено без розгляду.

ОСОБА_3, звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь пеню (неустойку) у розмірі від суми несплачених аліментів на утримання дитини за кожний день прострочення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2008 було видано виконавчий лист № 2-1951/1 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку. 12.08.2008 державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського РУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.На час звернення з даним позовом до суду виконавчий лист перебуває на виконанні у Залізничному ВДВС Львівського МУЮ, та згідно з проведеними державним виконавцем розрахунками заборгованість відповідача ОСОБА_4 по сплаті аліментів на утримання його сина станом на 01.07.2015 складає 67 575,80 грн., що, на думку позивача, свідчить про свідоме, систематичне ухилення відповідача від сплати аліментів на свого сина. А тому, вона звернулася до суду за захистом порушеного права і правовою підставою своїх позовних вимог зазначила ст. 196 СК України.

В процесі розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_3 були збільшені, період за який позивач за зустрічним позовом просила стягнути на її користь пеню становить з червня 2009 по червень 2015 року і станом на 10.03.2016 дорівнює 504 680,01 грн.(т.1 а.с. 217-219).

25.03.2016 до суду знову були подані збільшені позовні вимоги щодо стягнення пені за період з червня 2009 по січень 2016, що становить 531 906,43 грн. та витрати на правову допомогу 12 500 грн., які сторона позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року позовні вимоги (зустрічний позов) ОСОБА_3П до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) від суми несплачених аліментів в сумі 19 911,80 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність в цій частині, оскільки судом було досліджено наявні в матеріалах докази по справі не в повному обсязі. Просила рішення суду змінити щодо стягнення витрат на правову допомогу та стягнути з відповідача на її користь 12500 грн. понесених нею на оплату правової допомоги.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду оскаржується лише в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, а тому всі інші позовні вимоги відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (п.2, ч.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи;

- порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3 та стягуючи на її користь з ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 551,20 грн. суд першої інстанції виходив з їх доведеності саме в такій частині.

При перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ( стаття 303 ЦПК України), колегія суддів виходить з наступного.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи /ч.1 ст. 79 ЦПК України/; розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом /ч.2 ст.79/; до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу / п.2 ч.3 ст.79 /.

За правилами ч.1,2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків

надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та адвокатом Дорошенко К.К. було укладено договір щодо надання правової допомоги у справі про стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення відповідно до умов якого ОСОБА_3 доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання по представництву та захисту її інтересів по всім питанням, пов'язаним із розглядом зазначеної справи.

Відповідно до договору, актів виконаних робіт, копій квитанції до прибуткового касового ордеру та платіжних доручень (а.с.229-250 т.1, а.с.1-2 т.2) ОСОБА_3 оплатила правову допомогу адвоката за надання правової допомоги у розмірі 12 500,00 грн.

Із наданого розрахунку (адвоката) витрат вбачається, що на виконання договору про надання правової допомоги адвокатом у даній справі вчинялись дії поза судовим засіданням, а саме: складання позовної заяви, надання консультацій, складання запитів, клопотань, письмових пояснень, розрахунку пені. Адвокат також приймав участь у судовому засіданні. Із наданого суду звіту адвоката вбачається, що ним по даній справі на надання правової допомоги витрачено 45 годин часу.

Задовольняючи частково вимоги в цій частині суд першої інстанції виходив із затрат адвокатом часу у даній справі у одну годину та стягнув з відповідача на користь позивача 551,20 грн., що становить 40% від мінімального заробітку 1378 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з вимогами ОСОБА_3 про стягнення 12 500 грн. з відповідача на її користь понесених витрат на правову допомогу, як із звітом адвоката щодо затрачених 45 годин на надання правової допомоги ОСОБА_3, так із висновком суду першої інстанції щодо затрат часу на правову допомогу у одну годину.

А тому, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу не можна визнати законним та обгрутованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Колегія суддів зваживши на об'єм матеріалів цивільної справи (2-а томи), документи, які були складені адвокатом, приходить до висновку, що розмір витраченого часу на підготовку у 45 годин є завищеним і вважає, що він повинен становити 6 годин.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення,іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати на час виникнення між сторонами правовідносин становив 1378,00 грн. Граничний розмір правової допомоги, який слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 повинен становити 40 % від 1378 грн. мінімального заробітку х 6 год. = 3307,20 грн. В іншій частині цих вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3307,20 грн. В іншій частині цих вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: