У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поділля» про визнання переведення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року, додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поділля» (далі - ТОВ «Санаторій «Поділля») машиністом котельні протягом 23 років на підставі трудового договору.

Вказував, що на час перебування його у відпустці, заступник директора ТОВ «Санаторій «Поділля» ОСОБА_6 повідомив, що його переводять тимчасово на місяць на посаду тракториста у автогосподарство санаторію.

13 червня 2016 року його було ознайомлено з наказом, згідно якого він повинен був переходити до гаража і працювати слюсарем по ремонту автотехніки чи трактористом. Проте, він відмовився, оскільки трактористом ніколи не працював і прав у нього немає. Крім того, на його думку, таке переведення є незаконним, оскількивідбулося без його згоди. Наказ про його переведення не містить посилання на норми трудового законодавства, не чітко сформульовано підстави для зміни умов трудового договору. Згідно розпорядження він був усунений від виконання покладених на нього трудових обов'язків і в той же час переведений на іншу посаду без посилання на будь-яку норму закону.

Зазначав, що 15 - 17 червня 2015 року він звернувся за захистом своїх трудових прав до профспілкової організації санаторію.

16червня 2015 року адміністрація санаторію звернулася з поданням до голови профспілкової організації санаторію ОСОБА_7 про надання згоди на його звільнення його за прогули, що мали місце 15-16 червня 2015 року.

17червня 2015 року на засіданні профспілкової організації санаторію надано згоду на його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, але чомусь з'явився наказ № 75 від 23 червня 2015 року про винесення догани.

13 липня 2015 року його повідомили про те, що він звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У зв'язку з викладеним позивач просив визнати незаконним наказ директора ТОВ «Санаторій «Поділля» від 12 червня 2015 року № 68 про переведення його трактористом; визнати незаконним наказ директора ТОВ «Санаторій Поділля» від 13 липня 2015 року про його звільнення; поновити його на попередню посаду машиніста котельні ТОВ «Санаторій «Поділля» з 13 червня 2015 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13 липня 2015 року по день ухвалення судового рішення, а також допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 18 тис. грн. та судові витрати.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року доповнено рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року у даній цивільній справі.

У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу директора ТОВ «Санаторій «Поділля» від 13 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 та стягнення з ТОВ «Санаторій «Поділля» на користь ОСОБА_4 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2016 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, ухвалюючи рішення, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), врахували вимоги ч. 2 ст. 33 КЗпП України, ст. 43 Конституції України, Конвенції Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову обов'язкову працю», та дійшли правильного висновку про те, що переведення ОСОБА_4 тимчасово терміном на 1 місяць, з 15 червня 2015 року по 14 липня 2015 року без його згоди на іншу роботу трактористом, не обумовлену трудовим договором, є правомірним.

За наявності підстав, зазначених у частині другій ст. 33 КЗпП України, допускається переведення працівника без його згоди на будь-яку іншу роботу на тому ж підприємстві, а не тільки на ту, яка безпосередньо пов'язана з відверненням надзвичайних обставин або ліквідацією їх наслідків.

При цьому, при виникненні надзвичайних обставин допускається переведення на іншу роботу на строк до одного місяця. Обмеживши тривалість переведення одним місяцем, закон не обмежив кількість таких переведень та їх загальну тривалість протягом календарного року.

Також суди встановили, що ОСОБА_4 скоїв прогул без поважних причин, про що йому було оголошено догану, та дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача згідно п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України за ініціативи відповідача проведено відповідно до вимог закону (ст. ст. 147, 148, 149 КЗпП України).

Доводи, наведені у касаційній скарзі, фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів у справі.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30 грудня 2015 року, додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І. Журавель

С.П.Штелик