Справа № 369/7064/16-ц
Провадження № 2/369/3227/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16.09.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

за участі секретаря Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визначення частки в майні, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що ОСОБА_5Є та ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку по вул. Пастернака, 23 в м. Боярка. 16 листопада 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0420 га по вул. Пастернака (колишня Високовольтна), 23 в м. Боярка. Разом з тим, в даному акті не визначено частки співвласників, не вказана форма власності. Вказала, що ОСОБА_5 належить 89/150 частин даного будинку. 19 січня 2016 року ОСОБА_5 померла і після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно: частину житлового будинку та земельну ділянку. Вона спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок. У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку їй відмовлено, оскільки в державному акті не визначено частки співвласників та відсутні відомості в реєстрі речових прав щодо часток. Тому вважає своє право порушеним, через відсутність згоди інших співвласників в іншому порядку визначити частки не має можливості.

Просила суд визначити, що частка ОСОБА_5, померлої 19 січня 2016 року, становить 89/150 частин в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004; визнати за нею право власності на 89/150 частин земельної ділянки площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004.

При розгляді справи відповідач ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву. Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить 11/150 частин житлового будинку по вул. Пастернака, 4/23 в м. Боярка. Також йому належить відповідна частина земельної ділянки, співвласником якої також є ОСОБА_5, яка померла 19 січня 2016 року. Оскільки ОСОБА_5 померла, вирішити питання щодо частки в майні в поза судовому порядку є не можливим. Дана обставина порушує його право на розпорядження даним майном.

Просив суд визначити, що його частка становить 11/150 частин в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004.

У судове засідання позивачка не зявилася. Направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти доводів зустрічного позову не заперечувала. Просила суд задовольнити позов.

У судове засідання ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи в його відсутність, зустрічний позов підтримав у повному обсязі.

Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК). Підставами виникнення права спільної часткової власності, зокрема, можуть бути: придбання у власність майна двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; договір про спільну діяльність; домовленість подружжя шляхом укладення шлюбного договору вважати майно, набуте за час шлюбу, спільною частковою власністю; прийняття спадщини кількома спадкоємцями; передача займаних квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у порядку приватизації в спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у квартирі (будинку), житлових приміщеннях у гуртожитках.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч. 1 ст. 356 ЦК), а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю субєктів і єдністю обєкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна.

Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно. Тому, наприклад, зменшення майна внаслідок його пошкодження тягне наслідки щодо всіх співвласників, а не одного чи кількох із них. При розгляді судових справ слід враховувати, що у таких випадках зменшується обєкт права власності, а не частки співвласників.

Згідно з нормою ст. 357 ЦК частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

При розгляді справи судом встановлено, що 26 жовтня 1996 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастернака (колишня Високовольтна), буд 23. Свідоцтво видане на імя ОСОБА_5, частка становить 89/150 частин; та ОСОБА_4, частка якого становить 11/150 частин.

16 лютого 2005 року видано державний акт на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004.

При цьому в державному акті не вказано, що на праві спільної сумісної чи часткової власності належить дана земельна ділянка, не визначено розмір часток співвласників.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У п.12 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Таким чином, у законі не визначено, в якій величині повинна зазначатися частка. У постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-12цс13 зроблено висновок: «Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою вправі власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі».

Оскільки майно набуте сторонами шляхом приватизації, частки в праві власності на земельну ділянку мають відповідати частці в праві власності на житловий будинок, згоди всіх співвласників на погодження розміру часток відсутня, тому позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в цій частині слід задоволити.

Встановлено, що 19 січня 2016 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ОК №354796, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинськго району Київської області.

Померла ОСОБА_5 була матірю ОСОБА_1, що підтверджено свідоцтвом про народження №384457, виданого відділом ЗАГСу Дарницького району м. Києва.

З матеріалів спадкової справи судом встановлено, що 12 лютого 2016 року до Пятої Київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5; та ОСОБА_2 із заявою про відмову від права на спадщину на користь ОСОБА_1

Інших спадкоємців судом не встановлено.

21 липня 2016 року державним нотаріусом Пятої Київської державної нотаріальної контори видано на імя ОСОБА_1 свідоцтво про прав на спадщину за законом на 89/150 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастернака. 23.

Відповідно до розяснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та розяснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільсько-господарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За ст. 125 ЗК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК.

У видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 на земельну ділянку було відмовлено з підстав не визначення частки померлої в спільному майні та відсутня державна реєстрація частки в реєстрі речових прав.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Позивачка ОСОБА_1 спадкове майно прийняла так як, протягом шестимісячного строку подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Отримала свідоцтво про право на спадщин на житловий будинку.Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку позивачка не може через відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку та визначення частки померлої. Оскільки померлій ОСОБА_5Є належало 89/150 частин земельної ділянки, тому за позивачем ОСОБА_7 слід визнати право власності в порядку спадкування на 89/150 частин спадкової земельної ділянки..

За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, а саме за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 необхідно визнати право власності на житловий будинок та земельні ділянки.

Керуючись постановою Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, ст.ст.370, 372, 1223-1268 ЦК України, ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування задоволтити.

Визначити, що частка ОСОБА_5, померлої 19 січня 2016 року, становить 89/150 частин в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 89/150 частин земельної ділянки площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визначення частки в майні задоволити.

Визначити, що частка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, становить 11/150 частин в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Пастренака, 23, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:039:0004.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич