Провадження № 2/756/789/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2016 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шумейко О.І.,

за участю секретаря - Алфьорової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2007 року між відповідачем ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала в кредит грошові кошти у сумі 70000 доларів США, під 13% річних. У травні 2012 року між банком та позивачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитом. Позичальник неналежним чином виконувала свої зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим утворилася заборгованість по кредитному договору. В порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником також укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1.

За таких обставин, позивач просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 в сумі 1257566,52 грн. за кредитним договором від 05 вересня 2007 року № 2607/0907/71-001 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,74 кв.м., жилою площею 16,57 кв.м., шляхом визнання права власності на таку за ПАТ «Дельта Банк», визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру, вирішити питання про розподіл судових витрат.

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_1 заявила зустрічний позов про визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання вчинити певні дії.

У зустрічному позові ОСОБА_1 посилається на те, що укладений між нею та банком іпотечний договір є таким, що втратив свою чинність, оскільки позичальником ОСОБА_1 по кредитному договору сплачені кошти у сумі, що перевищує 472564,00 грн., вказана сума грошових коштів визначена у іпотечному договорі як вартість предмета іпотеки. Крім того, в іпотечному договорі зазначено, що вказаним договором забезпечується належне виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору від 05 вересня 2007 року № 2907/0907/71-010. Такого кредитного договору не існує, між позичальником та банком не укладався. В пункті 1 іпотечного договором кульковою ручкою зроблені виправлення номеру кредитного договору, однак форма виправлень та дописок не відповідає Правилам ведення нотаріального діловодства. Відтак, позивач за зустрічним позовом вважає, що оскільки не існує кредитного договору від 05 вересня 2007 року № 2907/0907/71-010, то і похідні зобов'язання за іпотечним договором також є недійсними. Крім того, іпотечний договір укладений без дозволу органу опіки та піклування, що спричинює нікчемність правочину.

За таких обставин, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить визнати недійсним іпотечний договір від 05 вересня 2007 року № 2607/0907/71-001-Z-1, укладений між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», виключити з Державного реєстру іпотек реєстраційний номер про реєстрацію Іпотечного договору від 05 вересня 2007 року № 2607/0907/71-001-Z-1, виключити з Державного реєстру заборон на відчуження майна - однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд задовольнити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

ОСОБА_1 та її представник заперечували проти задоволення первісних позовних вимог, підтримали зустрічний позов.

Від третьої особи - Національного банку України на адресу суду надійшли пояснення, в яких НБУ просить задовольнити позов банку у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

05 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2607/0907/71-001, за умовами якого позичальник отримала від банку в кредит грошові кошти у розмірі 70000 доларів США, строком 05 вересня 2032 року, під 13% річних.

За положеннями п. 1.4. договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.1. кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за попередній місяць шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 790 доларів США до 10 числа кожного місяця.

Кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. (ст. 1050 ЦК України)

Матеріалами справи підтверджено, що між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням в кредит грошових коштів у сумі 70000 доларів США до 2032 року. Факт отримання позичальником грошових коштів у кредит підтверджується заявою про видачу готівки від 05 вересня 2007 року. (а.с. 13)

До січня 2015 року позичальником здійснювалося погашення заборгованості по кредиту та сплата процентів за користування кредитними коштами. Станом на 07 серпня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить у загальному розмірі 1257566,52 грн., у тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту - 1142023,65 грн., заборгованість по процентам за користування кредитними коштами - 97154,52 грн., пеня - 17505,09 грн., три проценти річних - 883,26 грн.

05 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 2607/0907/71-001-Z-1, відповідно до якого забезпечено належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору від 05 вересня 2007 року № 2607/0907/71-001. В іпотеку банку передана однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. 05 вересня 2007 року.

Згідно з п. 5 іпотечного договору за згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 360943,00 грн.

Відповідно до п. 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 договору.

Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Іпотечний договір № 2607/0907/71-001-Z-1 посвідчений 05 вересня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В.

У зв'язку з посвідченням іпотечного договору приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. накладено заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, до припинення дії або розірвання іпотечного договору.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст.ст. 575, 577 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

За приписами ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»)

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Частиною 3 указаної статті установлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335, 344 та 376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, наведеними нормами чинного законодавства не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на такий за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим та можливий лише за умови досягнення згоди обома сторонами іпотечного договору.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відтак, суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, застосувавши інший спосіб реалізації предмета іпотеки, передбачений Законом України «Про іпотеку».

Як убачається з матеріалів справи, при посвідченні іпотечного договору приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. було допущено описку, а саме: у пункті 1 іпотечного договору невірно зазначено номер кредитного договору. (а.с. 80-83)

Відповідно до п. 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів.

Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні.

При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

У тексті іпотечного договору міститься виправлення номеру кредитного договору, виконання зобов'язань за яким забезпечується іпотекою. Форма застереження нотаріуса про виправлення помилки відповідає вимогам Правил ведення нотаріального діловодства.

Також позивач за зустрічним позовом посилалася на нікчемність іпотечного договору, як такого, що вчинений без дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Згідно з ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

За довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію, форма № 3, виданою комунальним концерном «Центр комунального сервісу» 30 березня 2016 року, у спірній квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Малолітній зареєстрований з 30 жовтня 2015 року та є онуком іпотекодавця.

Отже, на момент вчинення оспорюваного правочину (укладення іпотечного договору) обставин, які зобов'язували сторону отримати дозвіл органу опіки та піклування, не існувало.

Також не знайшло свого підтвердження матеріалами справи посилання представника відповідача ОСОБА_1 щодо розповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується даними відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві та не заперечувалося відповідачем. Також відповідач повідомила суду, що їй на праві власності належить 1/2 частину будинковолодіння за вказаною адресою. Отже, спірна квартира, придбана позичальником за рахунок споживчого кредиту, виданого в іноземній валюті, не використовується ОСОБА_1 як постійне місце проживання та має на праві власності інше нерухоме майно.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання вчинити певні дії.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання вчинити певні дії.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Шумейко