АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3476/16 Головуючий 1 інст. Сенаторов В.М.
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В.,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» на рішення Київського районного суду м.Харкова від 08 квіьтня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він 05 вересня 2014 року був прийнятий на роботу до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» на посаду заступника директора із загальних питань. 16 жовтня 2014 року він звернувся до директора установи із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати на строк з 17 жовтня 2014 року по 22 жовтня 2014 року, заяву директор погодив. 22 жовтня 2014 року, в день, коли він мав вийти на роботу, він захворів і залишився на лікарняному до 03 листопада 2014 року. Після виходу на роботу із лікарняного, змінилося керівництво Державного інституту, виконуючий обовязки директора установи ОСОБА_2 вимагав від нього написання заяви про звільнення та не допускав його до робочого місця, повідомивши про те, що його вже звільнено ще 20 жовтня 2014 року. На цій підставі він залишив робоче місце. Наказ про звільнення та трудову книжку йому не видано. 18 листопада 2014 року на його адресу надійшов лист, яким Державна установа «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» повідомляє про звільнення його наказом від 04 листопада 2014 року за прогули, які мали місце з 17 жовтня по 22 жовтня 2014 року та 03 листопада 2014 року. Вважає наказ про його звільнення незаконним.

Тому, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним наказ Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» від 04 листопада 2014 року №84. Поновити його на посаді заступника директора із загальних питань Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень». Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2014 року до дня поновлення на роботі. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2016 року позовні вимоги задоволені. Поновлено позивачу строк на звернення до суду з позовними вимогами. Визнано незаконним наказ Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» від 04 листопада 2014 року №84 про звільнення ОСОБА_1. Поновлено позивача на роботі на посаді заступника директора із загальних питань Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень». Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату за один місяць у сумі 3 162,27 грн. А також стягнуто з Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 жовтня 2014 року до часу прийняття рішення 08 квітня 2016 року у сумі 67 461,12 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 674,61 грн.

В апеляційній скарзі Державна установа «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що звільнення позивача є законним, оскільки наказ про надання ОСОБА_1 відпустки не видавався, а знаходження позивача на лікарняному з 23 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року не свідчить про поважність причин відсутності його на робочому місці у робочі дні 17 жовтня 2014 року, 20 жовтня 2014 року, 21 жовтня 2014 року, 22 жовтня 2014 року, 03 листопада 2014 року, 04 листопада 2014 року. Таким чином, у вказані дні позивач вчинив прогули, на підставі чого його і було звільнено.

Відповідач зернулася до суду з клопотанням про перенесення розгляду справи у звязку з тим що його представник ОСОБА_4 - начальник юридичного відділу знаходиться у відрядженні. Однак іншого свого робітника з юридичного відділу представляти інтересі юридичної особи до суду не направив.

Неявка представника відповідача, належно повідомленого про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивача було незаконно звільнено з роботи, оскільки його відсутність на робочому місці протягом тривалого часу обумовлена доведеними обставинами.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі ж порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що Наказом Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» №67-а від 05 вересня 2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» на посаду заступника директора із загальних питань з оплатою згідно штатного розкладу (а.с.26).

16 жовтня 2014 року позивач звернувся до директора Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на строк з 17 жовтня 2014 року по 22 жовтня 2014 року у звязку з сімейними обставинами, заяву директор погодив (а.с.56).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника.

Вбачається, що з 23 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному (а.с.23,25).

Наказом Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» №84 від 04 листопада 2014 року позивача звільнено з роботи за прогули з 20 жовтня 2014 року (а.с.6).

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

На підставі п. 4 ст. 40 КЗпП, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4ст. 40 КЗпП того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру.

Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Крім того, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3,4,7,8 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільнені ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відсутність на роботі позивача була обумовлена поважними причинами.

Згідно ч.2 ст.147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленими ст.ст.148, 149 КЗпП України.

Згідно ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Матеріали справи не містять даних про наявність пояснень від ОСОБА_1

Так, не отримавши та навіть не вимагаючи, пояснень з боку позивача, щодо обставин прогулу директором Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» одноособово в односторонньому порядку було прийнято рішення про найсуворіше дисциплінарне стягнення - звільнення, що є неприпустимим.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, - у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі.

Відповідно до вимог ст.235 ч.2 КЗпП України суд правомірно стягнув на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та провів розрахунок середнього заробітку відповідно Порядку нарахування середнього заробітку, затвердженогоПостановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 ( пункт №8 Порядку), який склав 67 461,12 грн.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуДержавної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

ОСОБА_5