АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі: Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу,-

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу та просив стягнути з відповідача заборгованість за договором банківського вкладу №SAMDNWFD00 від 13.11.2013 року в сумі 5538,00 євро.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.11.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений Договір банківського вкладу №SAMDNWFD00, відповідно до умов якого позивачем було надано відповідачу грошові кошти в розмірі 5200,00 євро для розміщення на депозитному вкладі, строком до 13.11.2014 року з відсотковою ставкою 6,5 % річних.

Позивач зазначає, що після закінчення дії договору банківського вкладу, банк відмовився виконувати свої зобов'язання щодо повернення суми вкладу та виплати відсотків за вкладом.

З огляду на порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму вкладу в розмірі 5200,00 євро, відсотків в розмірі 338,00 євро, а всього 5538,00 євро.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.05.2016 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу - задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість по Договору банківського вкладу №SAMDNWFD00 від 13.11.2013 року в розмірі 5538,00 євро.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір у розмірі 1328,98 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Вказував на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції порушено ст.ст. 1058, 1059 ЦК України. Суд не врахував , що позивачем не доведено існування спірних правовідносин між сторонами, наявність стягнутих грошових коштів на рахунку та невиконання відповідачем взятих на себе договором зобов'язань. Суд не звернув увагу на те, що позивачем було надано лише копію квитанцій про внесення грошових коштів на рахунок, яку не можна вважати належним та допустимим доказом, так як були відсутні необхідні реквізити, а саме відсутня печатка банку. Також вказував на те, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Окупаційна влада фактично з травня 2014 року здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідно до постанови правління НБУ від 06.05.2014 року № 260 діяльність всіх підрозділів банку на території АРК була припинена та що відповідно до ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність»зобов`язання за договорами депозитного вкладу, укладеними працівниками філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», виконує Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (надалі АНО «ФЗВ») за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим та міста Севастополя. Позивач відповідно до Федерального Закону № 39-ФЗ має всі підстави для звернення до створеного на території АР Крим АНО «ФЗВ» щодо отримання коштів за договором вкладу, а тому, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежним відповідачем. Крім того, вказував на невірний розподіл судових витрат в даній справі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку доводи скарги підтримав.

Представник позивача доводи скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною 2 ст.1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, що 13.11.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений Договір банківського вкладу №SAMDNWFD00, відповідно до умов якого позивачем було надано відповідачу грошові кошти в розмірі 5200,00 євро для розміщення на депозитному вкладі, строком до 13.11.2014 року з відсотковою ставкою 6,5 % річних (а.с.6-7).

Оригінал договору був оглянутий апеляційним судом.

Судом також встановлено, що позивач виконав умови Договору в повному обсязі, що підтверджується оригіналом договору та оригіналом квитанції про внесення коштів, які були надані позивачем на огляд в судовому засіданні та випискою по рахунку позивача.

07.06.2013 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з письмовою заявою пре повернення банківського вкладу з нарахованими відсотками (а.с.12-13).

Проте, вимоги позивача щодо повернення банківського вкладу виконані не були, чим відповідач порушив умови договору банківського вкладу та норми чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відповідачем не надано доказів того, що між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не укладався зазначений договір депозитного вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, як і доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Доводи скарги про те, що судом першої інстанції порушено ст.ст. 1058, 1059 ЦК України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Посилання представника банку на те, що копія квитанції, яка не містить обов'язкових реквізитів не є належним доказом внесення грошових коштів, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

В судовому засіданні апеляційного суду досліджувався оригінал договору №SAMDNWFD0 від 13.11.2013 року та оригінал квитанції про внесення грошових коштів на депозитний рахунок відповідача. Крім того, позивачем надано до суду виписку по особовому рахунку позивача за період 13.11.2013-14.07.2014 року , яка завірена уповноваженою особою відповідача ( а.с. 173) з якої вбачається, що на рахунку позивача рахується 5 312, 00 євро. І квитанція і виписка по рахунку позивача містять мокрий відбиток штампу позивача. При цьому колегія суддів не зважаючи на те, що на оригіналі квитанції витерся текст,вважає за можливе з урахуванням належним чином завіреної виписки по рахунку позивача, з урахуванням наявності оригіналу договору, дійти висновку, що кошти позивач вносив так як на його рахунку обраховуються кошти станом на липень 2014 року.

Тобто судом встановлено, що позивачем по справі надані докази на підтвердження внесення ним грошових коштів, які передбачені пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні.

Відповідно до п. 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

При цьому, відповідачем на виконання вимог законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58, 59, 64 ЦПК України не надано суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначений договір банківського вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, а також доказів про те, що такі кошти позивачу вже були повернуті.

Доводи представника банку про те, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення ЦБ РФ від 21.04.2014 року та рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладам покладено на АНО «ФЗВ»не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спірні правовідносини врегульовані законодавством України.

Відповідно до п. 5 постанови Правління НБУ від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «Приватбанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до даної постанови відповідач не має права продовжувати виконання договорів, якщо такі були укладені на території АРК суперечать змісту вищезазначеної постанови. Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Відповіднодо ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Колегія суддів вважає безпідставним доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положень даного Закону, оскільки спірні правовідносини є договірними, а не деліктними.

Суду не були надані докази про те, що позивачу були повернуті вкладені ним гроші в Криму, а тому підстави для відмови вкладнику в задоволенні його вимог відсутні.

Посилання представника банку на Постанову ВСУ від 06 липня 2016 року, колегією суддів не приймаються, оскільки з вказаної постанови вбачається, що в іншій справі на підтвердження укладення договору, вкладником не надавались оригінали договору, квитанції, виписок по рахунку, та інші докази, яким суд надав оцінку в даній справі.

Не знайшли свого підтвердження й доводи скарги про невірний розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, вірно застосував положення закону України «Про судовий збір» та процесуальні норми, які регулюють розподіл судових витрат.

Інших доводів апеляційна скарга не містила .

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд при винесенні рішення правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Судді: