ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/286/15-ц
провадження № 2/753/281/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача Стрикаля С.В.;

представника відповідача 1 ОСОБА_2;

відповідач 2 не з'явилась;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Дельта Банк») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_3) та ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_4.) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0. За умовами даного договору відповідач отримав кредит в сумі 168 000 швейцарських франків, який він зобов'язався повернути у повному обсязі в строк до 30 листопада 2017 року зі сплатою 8,49 відсотків річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та відповідачами було укладено договір іпотеки №34966, за умовами якого, останні, як іпотекодавці, передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 92 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.

Через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 3 277 160,55 грн.

Оскільки відповідач 1 порушив умови кредитного договору та допустив заборгованість за даним договором, а до позивача відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами перейшли права первісного кредитора за цим договором, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за даним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачам шляхом передачі цього майна у власність позивача та визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача 1 у свою чергу позовні вимоги не визнав, вважав їх недоведеними та просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача 1, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. За умовами даного договору відповідач отримав кредит в сумі 168 000 швейцарських франків, який він зобов'язався повернути у повному обсязі в строк до 30 листопада 2017 року зі сплатою 8,49 відсотків річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» (далі по тексту - Банк) та відповідачами було укладено договір іпотеки, за умовами якого, останні, як іпотекодавці, передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 92 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м. Згідно умов договору іпотеки вартість предмету іпотеки становить 939 400 грн.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Також з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до виписки з укладеного 08 грудня 2011 року між Банком та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги та акту прийому передачі документації за цим договором, Банк передає (відступає), а позивач приймає та набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №0, а також договором іпотеки №№34966.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. А згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Водночас, в матеріалах справи як на підтвердження неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору наявний лише розрахунок з визначенням у ньому суми заборгованості за даним договором, проте деталізованого розпису у ньому не наведено, як і не зазначено механізму нарахування боргу, виникнення дат прострочення виконання зобов'язань згідно графіку погашення кредитної заборгованості. Також з наданого розрахунку неможливо встановити яка саме сума заборгованості була передана попереднім кредитором та на яку суму боргу за кредитним договором було здійснено відступлення права вимоги, а відтак суду неможливо встановити правильність нарахування боргових зобов'язань у зв'язку з їх недоведеністю, що в свою чергу робить неможливим застосування судом ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Окрім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року у цивільній справі №22-6182 було відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у стягненні заборгованості з ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30 листопада 2006 року, заборгованість за яким і є предметом спору у даній справі, за спливом строку позовної давності.

Також в матеріалах справи наявна копія виписки з укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким позивач, на його думку, набув право вимоги оплати заборгованості за кредитним договором відповідно до доданої ним копії акту прийому-передачі документації за вказаним договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). А згідно зі ст. 514 цього Кодексу уступка вимоги є однією з підстав заміни сторони у цивільно-правовому зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1082 ЦК України боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Водночас, статтею 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Під час розгляду справи судом було оглянуто лише копію виписки з укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким, на думку позивача, він набув право вимоги оплати заборгованості за кредитними договорами та копію відповідного акту прийому-передачі документації складеного на виконання п. 4.2 вказаного договору, з яких не вбачається яка саме заборгованість передана за вказаним договором, а також у вказаній виписці з договору відсутній його п. 4.2 на виконання саме якого і був підписаний даний акт. Окрім того, ці копії є неповними та викликають сумніви, а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами. Оригіналів вказаного договору з повним його змістом та інших письмових доказів, які подані в копіях, під час судового розгляду надано не було.

Окрім того, частиною 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

При цьому частина 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» чітко передбачає, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону, а частина 7 цієї ж статті вказує на те, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

В матеріалах справи відсутні відомості (відповідні витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна або ін.) державної реєстрації (перереєстрації) предмету іпотеки, зокрема квартири АДРЕСА_1, загальною площею 92 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м, за ПАТ «Дельта Банк» після укладення ним з ПАТ «УкрСиббанк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Інших доказів на спростування зазначеного позивачем не надано.

Більш того, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у стст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Пунктом 5.1 договору іпотеки №34966 від 30.11.2006 року сторони за цим договором досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Під час розгляду справи судом не встановлено наявність згоди іпотекодавців на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а представником позивача таких доказів не надано, відтак і правових підстав для застосування такого способу захисту порушеного права як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності позивач не набув.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 88, 208, 209, 212, 218 Цивільного процесуального кодексу Украйни, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.