У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договорів споживчого кредиту, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 13 січня 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 29 грудня 2007 року з ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 168 750 грн на строк до 30 грудня 2022 року зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 5 червня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 394 542 грн 53 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд: у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного реєстру нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дубліката правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що внаслідок систематичного порушення умов кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірно підвищувало процентну ставку, що призвело до порушення його прав.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд розірвати укладені між ним і банком кредитний договір від 29 грудня 2007 року та договір про іпотечний кредит від 29 грудня 2007 року; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа судом розглядалась неодноразово.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 13 січня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Розірвано, укладені 29 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, договір про іпотечний кредит і кредитний договір. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 15 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Останнім рішенням апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині відмови в первісному позові скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині вирішення зустрічного позову судові рішення не оскаржуються, тому в цій частині в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано доказів, які підтверджують наявність заборгованості за спірним договором про іпотечний кредит, тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначивши також, що наявність заборгованості за спірним договором про іпотечний кредит спростовується наявними у справі доказами.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 29 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 168 750 грн на строк до 30 грудня 2022 року зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з п. 2.4. даного договору погашення кредиту та сплата нарахованих банком відсотків мала здійснюватися щомісячними ануїтетними платежами (рівними щомісячними фіксованими платежами), що направляються на погашення іпотечного кредиту, тобто на погашення основного боргу і відсотків, та розраховуються таким чином, щоб по закінченні дії договору, за умови належного виконання позичальником свого зобов'язання, заборгованість повністю погашається.

У п. 2.7. договору про іпотечний кредит встановлено, що якщо сума платежу, який надійшов у погашення кредиту, менша розміру, вказаного у п. 2.4. цього договору, то ця сума залишається на транзитному рахунку банку, вказаному у п. 5.1.2 цього договору, без розподілу до наступної дати погашення кредиту, а ануїтетний платіж, що мав бути сплачений, вважається простроченим.

Таким чином, договором установлено, що якщо, навіть, позичальник своєчасно внесе грошові кошти у рахунок погашення боргу, але зазначена сума буде меншою, ніж щомісячний платіж, то грошові кошти не надходять у рахунок погашення заборгованості, у зв'язку з чим позичальник допускає порушення зобов'язання та прострочення платежу.

Відповідно до п. 4.5. зазначеного договору у разі надходження платежів від позичальника у рахунок дострокового часткового або повного погашення без письмового повідомлення про це кредитора, сума, яка перевищує розмір чергового щомісячного ануїтетного платежу залишається на транзитному рахунку банку, вказаному в п. 5.1.2 цього договору, без розподілу до наступної дати погашення кредиту.

Судом установлено, що ОСОБА_3 письмово не повідомляв кредиторапро намір дострокового погашення заборгованості.

Згідно з п. 6.2. договору про іпотечний кредит при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.4. цього договору, позичальник сплачує кредитору проценти за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в п. 1.1., нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктом 6.6. зазначеного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10 % від суми невиконаного зобов'язання.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Разом із тим апеляційний суд на вказані положення закону уваги не звернув, умови договору не дослідив, не надав їм належної правової оцінки, зазначивши, що підстави для розрахунку заборгованості за договором про іпотечний кредит з урахуванням процентної ставки - 25,08 % річних з 29 липня 2008 року відсутні, не запропонував ПАТ КБ «ПриватБанк» надати новий розрахунок кредитної заборгованості із розрахунком ставки - 15 % річних.

Також апеляційний суд, взявши за основу судового рішення висновок судової економічної експертизи від 25 вересня 2015 року, не врахував, що експерт встановив відсутність кредитної заборгованості на рівні ставки - 15 %, а не 25,08 % річних, яка є діючою, не дослідивши при цьому нарахування пені.

Крім того, експерт при дослідженні перевіряв відповідальність положень договору чинному законодавству, однак таке питання є правовим і відноситься виключно до компетенції суду.

При цьому суд не звернув уваги на те, що експерт не має права визнавати недійсними положення договору або вказувати про їх невідповідність положенням чинного законодавства.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК Україниоцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте апеляційний суд у порушення положень ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору про іпотечний кредит та іпотечного договору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, зокрема, якщо дійшов висновку про незаконність підвищення процентної ставки до 25,08 %, то не дослідив наявність, за твердженням банку, заборгованості, виходячи з процентної ставки у 15 %, дійшовши передчасного висновку про відмову в позові.

Також апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 17 грудня 2015 року зазначив про необхідність з'ясування наведених вище фактичних обставин та їх правової оцінки, проте вони залишились не виконаними.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 7 грудня 2015 року в частині первісного позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик