УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - державне підприємство «Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє від імені Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України звернувся до суду з указаним позовом.

Зазначав, що під час проведення перевірки прокуратурою Дніпропетровської області на підставі листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо захисту інтересів держави шляхом відшкодування збитків, завданих незаконними діями керівників державного підприємства «Дніпропетровський державний проектний інститут «Дніпроцивільпроект» (далі - ДП ДДПІ «Дніпроцивільпроект») від 03 квітня 2013 року встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2012 року, стягнуто з ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» на користь ОСОБА_9 середньомісячний заробіток за час невиконання рішення суду у розмірі 141 904 грн 75 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Указане рішення суду було виконано в примусовому порядку в межах виконавчого провадження, що підтверджується копіями платіжних доручень від 27 березня 2012 року № 1038 та від 22 березня 2012 року № 985.

Даним рішенням суду встановлено, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2006 року про поновлення ОСОБА_9 на роботі на посаді заступника директора інституту із загальних питань не виконувалось ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» у період з 26 грудня 2006 року по 13 вересня 2010 року, середньоденний заробіток ОСОБА_9 склав 152 грн 75 коп.

Статутами ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект», які були чинними в період з 26 грудня 2006 року по 13 вересня 2010 року, управління підприємством здійснює його директор, який призначається уповноваженим органом управління. Прокурор вважав, що саме директор підприємства несе відповідальність за невиконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_9

Перевіркою, проведеною прокуратурою м. Дніпропетровська за дорученням прокуратури області, встановлено, що у період з 26 грудня 2006 року по 13 вересня 2010 року на посаді директора ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» працювали: з 11 листопада 2002 року по 16 листопада 2007 року - ОСОБА_3, з 17 листопада 2007 року по 20 листопада 2008 року - ОСОБА_4, з 21 листопада 2008 року по 20 травня 2010 року -ОСОБА_5, з 21 травня 2010 року по 20 червня 2010 року - ОСОБА_6, з 21 червня 2010 року по 18 липня 2013 року - ОСОБА_7

Відповідно до розрахунку Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України ОСОБА_3 працював на посаді директора ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» з 26 грудня 2006 року по 12 листопада 2007 року (220 робочих днів), тому розмір завданої з його вини шкоди складає 33 605 грн; ОСОБА_4 працював на посаді директора ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» з 13 листопада 2007 року по 20 лютого 2008 року (70 робочих днів), розмір завданої з його вини шкоди складає 10 692 грн 50 коп.; ОСОБА_5 працював на посаді директора ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» з 21 лютого 2008 року по 20 травня 2010 року (561 робочий день), розмір завданої з його вини шкоди складає 85 692 грн 75 коп.; ОСОБА_6 працював на посаді директора ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» з 21 травня 2010 року по 20 червня 2010 року (19 робочих днів), розмір завданої з його вини шкоди складає 2 902 грн 25 коп.; ОСОБА_7 працював на посаді директора ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» з 21 червня 2010 року по 13 вересня 2010 року (59 робочих днів), розмір завданої з його вини шкоди складає 9 012 грн 25 коп.

На підставі викладеного, з урахуванням положень ст. ст. 20, 361 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 233, 234, 237 КЗпП України і ст. 1191 ЦК України, прокурор просив стягнути з відповідачів на користь Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України завдану з їх вини майнову шкоду та відшкодувати моральну шкоду у розмірі по 200 грн з кожного відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє від імені Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що виплату середнього заробітку ОСОБА_9, у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення останнього на роботі, було проведено за рахунок ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект», яке є підприємством державної форми власності, джерелом доходів якого є прибуток від здійснюваної ним підприємницької діяльності, та не фінансується за рахунок державного бюджету. Оскільки Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України не здійснювало виплату ОСОБА_9середнього заробітку, у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, тому дійшов висновку, що Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України не мало право на звернення до суду із позовом в інтересах ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» тане мало права заявляти вимоги про відшкодування шкоди у порядку регресу на свою користь. Звертаючись до суду із позовом заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України пропустив строк позовної давності та не навів причин поважності такого пропуску.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2012 року, стягнуто з ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» на користь ОСОБА_9 середньомісячний заробіток за час невиконання рішення суду у розмірі 141 904 грн 75 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

В межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 29 квітня 2011 року ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» здійснило виплату грошових коштів на ім'я ОСОБА_9 у розмірі 76 797 грн 52 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 22 березня 2012 року № 985, та 66 107 грн 23 коп. згідно з платіжним дорученням від 27 березня 2012 року № 1038.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно із ч. 4 ст. 136 КЗпП України, яка діяла на час звернення прокурора до суду, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення до суду у справі, яка переглядається) та частиною другою статті 45, частиною першою статті 46 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду у справі, яка переглядається) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Отже, прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Відповідно до статуту ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» підприємство засновано на державній формі власності та віднесено до сфери управління Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, яке здійснює повноваження щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого йому у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

03 квітня 2013 року Міністерство регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України звернулось до прокуратури Дніпропетровської області з вимогою забезпечити захист інтересів держави шляхом пред'явлення позову про відшкодування шкоди у порядку ч. 4 ст. 136 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не вірно встановив фактичні обставини справи, не визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягала застосуванню, залишив поза увагою, що Міністерство регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України є вищестоящим у порядку підлеглості органом тому відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України має право на звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої державі працівниками ДП «ДДПІ «Дніпроцивільпроект» внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення на роботі, дійшов передчасного висновку про те, що прокурор, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України, не навів обставини, які б свідчили про порушення майнових чи інших інтересів держави, та не обґрунтував у позовній заяві необхідність їх захисту. Крім того, судом залишено поза увагою, що прокурор, звертаючись до суду із позовом, подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, навівши причини пропуску такого строку, не перевірив поважність причин пропуску строку та дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказані порушення суду не усунув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє від імені Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович