Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., СтупакО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділу Держземагентства у Бобринецькому районі Кіровоградської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору припиненим, скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відділу Держземагентства у Бобринецькому районі Кіровоградської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору припиненим, скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка № НОМЕР_1, площею 9,31 га, що розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, яку 14 квітня 2010 року передала в оренду строком на 10 років фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7, договір зареєстровано за № 39 у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК». Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 орендар ОСОБА_7 помер, а його спадкоємці: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не зареєструвалися як суб'єкти підприємницької діяльності та до договору оренди зміни щодо орендарів не вносилися, тому вищевказаний договір оренди припинив свою дію на підставі ст. 31 Закону України «Про оренду землі» з дати смерті орендаря, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1. Тому одночасно і просила суд, визнавши договір оренди припиненим, скасувати запис від 08 жовтня 2013 року № 39 щодо реєстрації договору оренди землі в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі. Оскільки ОСОБА_4 після смерті орендаря ОСОБА_7 почав користуватися належною їй земельною ділянкою без її на те згоди та відповідного договору, тому, уточнивши вимоги, просила суд зобов'язати його усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою шляхом її звільнення.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2015 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивачем, яка згідно з державним актом серії НОМЕР_2 є власником земельної ділянки № НОМЕР_1, площею 9,31 га, що розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, 14 квітня 2010 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років із орендарем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, який зареєстровано за № 39 у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер і відповідно до ст. ст. 1218, 1268 ЦК України спадщину після його смерті прийняли дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців встановлено, що підприємницька діяльність ОСОБА_7 припинена у зв'язку з його смертю, про що 16 грудня 2013 року зроблено відповідний запис.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців також встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зареєстровані як фізичні особи-підприємці станом на 09 квітня 2015 року.

Відповідно до вимог ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_7 укладено договір як фізичною особою-підприємцем.

До підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (далі - Закон) державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Частиною третьою ст. 46 Закону передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Отже, фізична особа - підприємець - це статус, який фізична особа може набути або втратити.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 46 Закону державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться, зокрема, в разі смерті фізичної особи -підприємця.

Згідно із ч. 1 ст. 781 ЦК України договір найму припиняється в разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. 2 ст. 792 ЦК України).

Статтею 31 Закону передбачено припинення договору оренди землі у разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки.

За змістом частини першої статті 7 Закону право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та цього Закону.

Отже, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особи - підприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору.

Пунктом 40 договору оренди передбачено перехід права на орендовану земельну ділянку до спадкоємців у разі смерті фізичної особи-орендаря.

Встановлено, що спадкоємці - відповідачі у справі не відмовилися від виконання договору оренди. При цьому позивач не заперечувала, що земельна ділянка обробляється та вона отримала орендну плату за 2014 рік.

За змістом ст. 31 Закону договір оренди землі припиняється, у тому числі, в разі смерті фізичної особи - орендаря.

У п. 37 договору оренди сторони визначили підстави припинення дії договору, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викуп земельної ділянки для суспільних потреб або примусове відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря; в інших випадках, передбачених законом.

Указаний договір оренди земельної ділянки, укладений 14 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7, припинений у зв'язку зі смертю орендаря відповідно до вимог ст. 31 Закону та пункту 37 договору.

Статтею 1 Закону визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ст. 5 Закону).

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ст. 6 Закону).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-375цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для визнання припиненим договору оренди, оскільки такий договір був припинений у зв'язку зі смертю фізичної особи-підприємця, а тому і не підлягає задоволенню, як похідна, і вимога про скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення, апеляційний суд виходив з того, що всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження своїх доводів позивач належних та допустимих доказів не надав.

Отже, до зазначених висновків суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи апеляційним судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак