У х в а л а

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом громадянина Хорватії пана ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року громадянин Хорватії пан ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 лютого 2013 року ОСОБА_8 отримав у нього позику в розмірі 110 тис. дол. США строком до 15 квітня 2013 року, про що ним було написано розписку. Крім того, 12 квітня 2013 року ОСОБА_8 від нього отримав ще одну позику в розмірі 100 тис. дол. США строком до 15 травня 2013 року, про що також свідчить відповідна розписка.

Посилаючись на те, що взяті на себе зобов'язання з повернення позик, відповідач не виконав і кошти не повернув, позивач просив стягнути в національній валюті за курсом Національного банку України, еквівалент якої станом на день складання позивачем розрахунку становив 2 521 920 грн 61 коп. за розпискою від 20 лютого 2013 року та 2 292 655 грн 10 коп. за розпискою від 12 квітня 2013 року; за прострочення виконання зобовязання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних, що складає 52 753 грн 80 коп. за розпискою від 20 лютого 2013 року та 45 987 грн 12 коп. за розпискою від 12 квітня 2013 року; інфляційні втрати, за період до пред'явлення позову на суму заборгованості в еквіваленті на українську валюту за курсом станом на дні укладення договорів позики: - 446 643 грн 95 коп. за першою розпискою та 404 445 грн 80 коп. за другою розпискою. Також позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання грошових зобов'язань на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України на загальну суму за обома розписками в сумі 529 040 грн 54 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь громадянина Хорватії пана ОСОБА_7 заборгованість за договорами позики та штрафні санкції в розмірі 908 979 грн 08 коп., з яких: 2 519 648 грн 56 коп. - заборгованість за позикою згідно з розпискою від 20 лютого 2013 року; 2 290 589 грн 60 коп. - заборгованість за позикою згідно з розпискою від 12 квітня 2013 року; 52 753 грн 80 коп. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення позики згідно з розпискою від 20 лютого 2013 року; 45 987 грн 12 коп. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання з повернення позики згідно з розпискою від 12 квітня 2013 року та судовий збір в розмірі 2 850 грн 17 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судами встановлено, що 20 лютого 2013 року ОСОБА_8 отримав у громадянина Хорватії пана ОСОБА_7 у позику 110 тис. дол. США строком до 15 квітня 2013 року, про що склав відповідну розписку.

12 квітня 2013 року ОСОБА_8 отримав від позивача ще одну позику в розмірі ще 100 тис. дол. строком до 15 травня 2013 року, про що також склав відповідну розписку.

Ті обставини, що розписки про отримання коштів у борг від пана ОСОБА_7 написані ОСОБА_8 особисто останній не заперечував (ч. 1 ст. 61 ЦПК України) та посилався лише на те, що кошти не отримував, а розписки стосуються передачі коштів у майбутньому.

Зазначені доводи були предметом перевірки та дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження; вимог про оспорювання договору позики через безгрошовість (ст. 1051 ЦК України) не заявлялись.

Зі змісту виданих відповідачем розписок убачається, що позивач передав йому як позику, а він отримав у борг грошові кошти у вказаній у розписці сумі та зобов'язується їх повернути в певний строк вказаний у розписці. При цьому ОСОБА_8 у розписках зазначив, що вони складені ним власноручно, з повним розумінням, за вільним волевиявленням, без будь - якого тиску та впливу.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції,на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_8 виникли боргові зобов'язання перед позивачем згідно договорів позики від 20 лютого 2013 року та від 12 квітня 2013 року, які залишилися не виконаними позичальником, про що свідчать відповідні розписки надані до суду позикодавцем та підтвердження ОСОБА_8 факту їх складання, у зв'язку із чим з останнього підлягають стягненню сума боргу за договором позики від 20 лютого 2013 року в розмірі 2 519 648 грн 56 коп. та сума боргу за договором позики від 12 квітня 2013 року в розмірі 2 290 589 грн 60 коп., а також 3 % річних, які нараховані на кожну із зазначених сум прострочених заборгованостей. У стягненні інфляційних втрат суди першої та апеляційної інстанцій правомірно відмовили, оскільки спірні зобов'язання виникли з приводу боргу, який визначено в іноземній валюті, у зв'язку із чим положення законодавства щодо стягнення інфляційних втрат для вирішення даного спору не застосовується.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України у справі 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками судів з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик