Справа №295/1380/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно, а також зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільно нажитому майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, в якому зазначив, що 17 травня 1975 року був зареєстрований шлюб між його батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а 20 жовтня 1976 року рішенням виконавчого комітету Богунської районної ОСОБА_7 депутатів трудящих м. Житомира було вирішено виділити ОСОБА_5 земельну ділянку по вул. Максютова, 137 для будівництва одноквартирного житлового будинку. Позивач посилається на те, що перебуваючи в шлюбі, батьками на виділеній для того земельній ділянці по вул. Максютова, 137 було збудовано житловий будинок та по закінченню будівництва у серпні 1984 року було проведено його інвентаризацію. Згідно із змістом позову, 06 листопада 1984 року за трагічних обставин померла мати позивача ОСОБА_6, так і не оформивши правовстановлюючих документів на будинок. Після смерті матері у 1987 році батько ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_3 і лише 28 березня 1989 року отримав свідоцтво на право особистої власності на будинок №137 по вул. Максютова у м. Житомирі. Позивач вказує, що будинок є спільною сумісною власністю його батьків, так як був збудований в період їхнього шлюбу, на день смерті матері будинок був повністю придатний для проживання, і він в ньому проживав, в будинку було проведене опалення, електроосвітлення, телебачення та радіо. ОСОБА_2 у позові посилається на прийняття ним спадщини після смерті матері, оскільки із самого народження, на день смерті, так і протягом шести місяців після смерті матері проживав у спірному будинку, користувався ним, допомагав батькові в роботах по будинку, допомагав обробляти земельну ділянку, користувався всіма речами у будинку, в тому числі і майном матері. Крім того був неповнолітній, а тому не міг самостійно реалізувати своє право. У звязку зі смертю батька ОСОБА_5 та відкриття спадщини на належне йому майно, а саме на будинок №137 по вул. Максютова, у м. Житомирі, виник спір щодо розподілу часток між спадкоємцями, у звязку із чим ОСОБА_2 посилається на порушення його прав як спадкоємця та просить суд встановити юридичний факт, що спірний будинок по вул. Максютова за життя належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки був збудований в період їхнього шлюбу, а також постановити рішення, яким визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного будинку.

08 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, який був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом ухвалою суду від 08.04.2016. У своєму позові ОСОБА_3 зазначає, що із 29.11.1987 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який помер 30.07.2014 року. За словам позивача за зустрічним позовом, за час шлюбу нею за спільні кошти із ОСОБА_3 збудовано будинок за адресою: м. Житомир, вул. Максютова, 137, який був прийнятий в експлуатацію 28.03.1989 року та на імя ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності на будинок, зареєстроване в Житомирському міжміському БТІ 29.03.1989. ОСОБА_3 був зроблений грошовий внесок в будівництво даного будинку в сумі 7 289,88 рублів. Зазначені кошти зняті із рахунку в ощадній касі. Посилаючись на принцип спільності майна подружжя, рівності прав на майно просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку № 137 по вул. Максютова в м. Житомирі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник підтримали позовні вимоги за первісним позовом з підстав, у ньому викладених, та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову. ОСОБА_2 додав, що постійно проживав у будинку по вул. Максютова із 1977 по 2001 роки. При цьому у період будівництва будинку він із сімєю проживав у так званій «врємянці» (невеликий будинок з двох кімнат), що знаходилась на тій же земельній ділянці, за адресою: м. Житомир, вул. Максютова 137. За словами позивача за первісним позовом, за кошти в сумі 7 289,88 рублів, про які ведеться мова у зустрічному позові, насправді був придбаний автомобіль. Крім того ОСОБА_2 пояснив суду, що жодних суттєвих переобладнань у будинку у період із 1984 року, коли померла його мати, й до 2001 року не було. При цьому підтвердив, що у 1985 році будинок був підключений до газопостачання і в тому ж році був встановлений газовий котел у будинку.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов. Позивач за зустрічним позовом пояснила суду, що вселилась у незакінчений будівництвом будинок у 1986 році. У спірному будинку на той час була одна кімната, не було комори та ганку, горище недобудоване, а із комунікацій були тільки світло та газ. За словами ОСОБА_3 із 1986 року в спірному будинку міняли підлогу, штукатурили, переносили розетки, так як будинок не можна було здати в експлуатацію «електрикам». Представник ОСОБА_3 звертав увагу суду на відсутність доказів реєстрації ОСОБА_2 до 1993 року у будинку по вул. Максютова, 137. Крім того додав, що будинок у 1984 році не був обладнаний газо-водо-електропостачанням, а світло підведене до будинку незаконно із «врємянкі». На думку представника ОСОБА_3, право власності на будинок виникло з моменту його прийняття в експлуатацію, а тому є не зрозумілим, яке саме майно фактично прийняли в спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_5 після смерті матері позивача за первісним позовом. На запитання суду щодо визначення відсотку готовності спірного будинку станом на день смерті ОСОБА_6 та реєстрації шлюбу ОСОБА_5 із ОСОБА_3 не зміг надати точну відповідь та припустив, що таку відповідь не зможе й надати судовий експерт.

ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні визнали позовні вимоги за зустрічним позовом та просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 дав показання, що є рідним братом ОСОБА_5 Пояснив, що земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, придбала у 1977 році для ОСОБА_5 його сестра ОСОБА_9 На той час на ділянці вже стояла «врємянка» і був закладений фундамент під будинок. У 1980-1981 роках стояла «коробка», будинок мав покрівлю та перестінки. У 1984 році, зі слів свідка, ОСОБА_2 вже мешкав у спірному будинку, який мав вікна, двері, був побілений та електрифікований за допомогою переноски із «врємянкі», у будинку стояв котел на твердому паливі, а в 1985 році вже був встановлений газовий котел. Станом на 1984 рік у будинку проживав ОСОБА_2 та його батьки, а після смерті матері ОСОБА_2 в будинку також мешкала бабуся позивача за первісним позовом, а з 1985 року і гр. ОСОБА_10 Свідок стверджував в судовому засіданні, що із 1984 року ніяких добудов, перебудов, змін планування не відбувалось. У період із 2008 по 2014 роки відбувались ремонтні роботи стосовно стелі будинку та була покладена плитка. Водопостачання проведено у 90-х роках. Підтвердив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у 1989 році придбаний автомобіль Москвич 2140.

Свідок ОСОБА_10 дала показання, що являється двоюрідною сестрою ОСОБА_2 Зазначила, що із 1981 року проживала разом із братом спочатку у «врємянці», а потім у 1984 році вона разом із ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заселилась до будинку №137 по вул. Максютова в м. Житомирі, де проживала до 1986 року. Вказала, що будинок будувався сімєю ОСОБА_11 та після 1984 року там виконувались тільки внутрішні роботи. Також пояснила, що на момент заселення у 1984 році у спірному будинку було світло (електропостачання здійснювалось через «врємянку»), водяне опалення, криниця на подвірї та колонка на вулиці, радіо та телебачення, деревяні вікна були засклені, на вікнах штори, на стінах штукатурка, а вже у 1985-86 роках зявився газ. Свідок підтвердив, що позивач ОСОБА_3 перейшла жити до спірного будинку у 1986 році. Зі слів ОСОБА_10, позивач за зустрічним позовом дала кошти, за які був придбаний автомобіль.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що є рідною сестрою ОСОБА_6 та будинок по вул. Максютова, 137 будувався із 1977 року її сестрою разом із чоловіком ОСОБА_5, за допомогою свідка та її чоловіка. Восени 1984 року будинок був готовий для проживання, в будинку були світло, телебачення, вікна та міжкімнатні двері, покрашена підлога, ванна, туалет, водяне опалення, газ до будинку завели тільки у 1985 році. В указаному будинку із осені 1984 року проживали ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, а позивач ОСОБА_3 прийшла жити до спірного будинку у 1986 році. Як і ОСОБА_10 свідок ОСОБА_11 послалась на придбання за кошти ОСОБА_3 автомобіля у 1987 році.

Свідок ОСОБА_12 дала показання в судовому засіданні, що мешкає в будинку №135-а по вул. Максютова в м. Житомирі із 1971 року по сусідству із сторонами у справі, які проживають в будинку №137. Свідок пояснила суду, що ОСОБА_5 та його жінка ОСОБА_10 придбали «врємянку» та фундамент під будинок, який спільно будували, однак у 1984 році будинок був не готовий. Зокрема, у будинку були відсутні газопостачання та водопостачання, радіо й телебачення, не засклені вікна. Після того як ОСОБА_5 одружився із ОСОБА_3, вони одразу почали добудовувати спірне нерухоме майно: зробили вікна, підлогу, двері, провели газ. Крім того ОСОБА_3 дала кошти, за які був придбаний автомобіль. У 1987 році позивачі за обома позовами разом із ОСОБА_5 заселились до добудованого будинку, а до цього часу вони мешкали у «врємянці».

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що проживає із 1973 року у будинку №133-б по вул. Максютова. За словами свідка, ОСОБА_2 до 1986 року проживав у «врємянці», що розташована на земельній ділянці по вул. Максютова, 137. У 1986 році спірний будинок був частково побудований та ОСОБА_2, разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заселились до указаного будинку. Позивач за зустрічним позовом допомагала добудовувати зазначений будинок. До смерті ОСОБА_6 у 1984 році позивач ОСОБА_2 із батьком мешкали у «врємянці». Станом на 1984 рік будинок мав «коробку», кришу, вхідні двері та пару засклених вікон, світло, а також туалет із колонкою на вулиці. Газ був підведений пізніше.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 є її двоюрідним братом, а ОСОБА_4 двоюрідною сестрою. Свідок проживала із 1988 по 1990 роки у «врємянці», що знаходилась на вул. Максютова, 137. Знає, що мати позивача за первісним позовом померла у 1984 році. На той момент будинок стояв. За словами свідка, із 1988 році у будинку проживали сторони по справі, а також ОСОБА_5

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази по справі, приходить до висновку, що вимоги як за первісним, так і за зустрічним позовами не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 17.05.1975 року Виконкомом Левківської сільської ради Житомирського району Житомирської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, актовий запис №17 (а.с. 8).

20 жовтня 1976 року рішенням Виконкому Богунської районної ОСОБА_7 депутатів трудящих м. Житомира №477 було вирішено виділити земельну ділянку площею 600 кв.м. по вул. Максютова, 137 ОСОБА_5 для будівництва одноквартирного житлового будинку (а.с. 20).

Судом також встановлено, що 24.01.1977 року народився ОСОБА_2, а 06.11.1984 року померла ОСОБА_6. Дані обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження та про смерть (а.с. 7, 9).

Спадкова справа №20/2016 до майна померлої ОСОБА_6 була заведена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_15 лише 29.02.2016 року (а.с. 206) та 29.02.2016 ОСОБА_2 звернувся із заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі (а.с. 207).

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_6, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Позивач ОСОБА_2 у своєму позові зазначає, що перебуваючи в шлюбі, його батьками на виділеній для того земельній ділянці у м. Житомирі по вул. Максютова, 137 було збудовано житловий будинок, і по закінченню будівництва у серпні 1984 року було проведено його інвентаризацію.

До 1988-1989 років діяли Указ Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, а також прийнята відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постанова ОСОБА_7 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 3211 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_7 СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі ОСОБА_7 від 26 серпня 1948 року), що втратила чинність згідно ОСОБА_7 Міністрів СРСР від 05 жовтня 1989 року № 827. Указані акти, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти включно як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 ОСОБА_7 від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та ОСОБА_7 від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Крім того будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої ОСОБА_7 депутатів трудящих.

Зокрема, за пунктом 16 цього Переліку до таких правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відносились свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих ОСОБА_7 депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.

Як вбачається із матеріалів справи, 04.10.1988 року був складений акт про прийняття житлового будинку по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі в експлуатацію із жовтня 1988 року. Згідно зі змістом указаного акту, будівництво спірного будинку було розпочато в жовтні 1976 року, а закінчено його будівництво повністю у вересні 1988 року. Даний акт прийомки затверджений рішенням Виконкому Богунської районної ОСОБА_7 народних депутатів від 17.02.1989 за №42 (а.с. 116).

Із матеріалів справи також слідує, що ОСОБА_5 28.03.1989 року Виконкомом Богунської районної ОСОБА_7 народних депутатів м. Житомира було видано свідоцтво №2-2820 на право особистої власності на жилий будинок, який розташований по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі. На підставі даного свідоцтва 29.03.1989 року Житомирським міжміським БТІ була проведена реєстрація права власності на указаний будинок за ОСОБА_5 (а.с. 21, 119).

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи суд приходить до висновку про те, що за ОСОБА_2 не може бути визнано право власності на 1/2 частину будинку по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі як на спадкове майно, оскільки наявними в матеріалах справи та наданими сторонами доказами повністю підтверджено, що дане майно не належало спадкодавцеві ОСОБА_6 на час її смерті. ОСОБА_6 не набула у передбаченому діючим на момент її смерті законодавством порядку права власності на спірний будинок. Відповідно за наведених обставин не підлягають задоволенню і вимоги позивача за первісним позовом щодо встановленню юридичного факту належності на праві спільної сумісної власності батькам ОСОБА_2 будинку №137 по вул. Максютова в м. Житомирі. Фактично указаною вимогою ОСОБА_2 просить суд визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, проте дана вимога є безпідставною та спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами справи.

ОСОБА_6С звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку № 137 по вул. Максютова в м. Житомирі з інших підстав, аніж ОСОБА_2 Так, у своєму позові ОСОБА_3 стверджує, що спірний будинок був збудований за час її щлюбу із ОСОБА_5, за спільні із останнім кошти.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про укладення шлюбу, 29.11.1987 року Житомирським міським відділом РАГС був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_16, актовий запис №2638 (а.с. 50).

30.07.2014 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10, 44).

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, чинній на час набуття права власності на будинок) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Судом приймаються до уваги розяснення Верховного Суду України судам нижчих інстанцій щодо необхідністю встановлювати обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Суд вважає за можливе відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог у звязку із не доведенням перед судом тих обставин, що спірний будинок по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі був побудований саме у період її перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, за спільні кошти.

Як зазначалось вище та підтверджується рядом зібраних доказів, зокрема актом прийомки будинку та показаннями свідків, будівництво спірного будинку було розпочато та здійснювалось ще у період перебування ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6

Крім того, суд приймає до уваги й те, що на момент смерті ОСОБА_6 будинок по вул. Максютова мав певну ступінь готовністю. Дана обставина слідує також із пояснень безпосередньо ОСОБА_3 та її представника, наданих в судовому засіданні. На запитання суду щодо можливого проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення ступеня готовності будинку станом на момент смерті ОСОБА_6 та на час реєстрації шлюбу ОСОБА_3 із ОСОБА_5 представник останньої відповів, що не вважає за необхідне проведення такої експертизи, оскільки судовим експертом ОСОБА_17 у складеному висновку №663/10.15 не було надано точної відповіді на питання щодо встановлення року (років) будівництва будинку по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі (а.с. 147-148).

За таких обставин суд позбавлений можливості визначити точний обсяг спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а саме тієї частини будинку, що була побудована у період їх перебування у зареєстрованому шлюбі. У звязку із цим суд не знаходить правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 та визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку як спільно нажитого майна подружжя.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов