Справа № 165/1637/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Провадження № 22-ц/773/1741/16 Категорія: 54 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Русинчука М.М., Здрилюк О.І.

секретар Кирилюк О.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
25 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ПАТ "Нововолинський ливарний завод" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 12 березня 2013 року він працював старшим майстром дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод". 25 липня 2016 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини ППВ-0259 полковника ОСОБА_5 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який є строковим та діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 26 липня 2016 року наказом ПАТ "Нововолинський ливарний завод" був звільнений з роботи за п.3 ч.1 ст. 36 КЗпПу зв`язку із призовом на військову службу, який отримав 27 липня 2016 року, після чого був направлений у військову частину ППВ-0259 для подальшого проходження військової служби. Вважає звільнення його з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ "Нововолинський ливарний завод". незаконним та безпідставним, покликаючись на те, що незаконним звільненням було порушено його права, які визначені ст. 119 КЗпП України, зокрема на збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом, оскільки був призваний в особливий період, у зв`язку з чим на нього поширюються положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 03.03.2016 року, зокрема ч.2 ст. 39 цього Закону, відповідно до яких за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, до оголошення рішення про демобілізацію, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації. Оскільки відповідач звільнив його без законної підстави, тому відповідно до ст.235 КЗпП України зобов`язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 27 липня 2016 року по день поновлення на роботі в сумі 23224,22 грн. Просить скасувати наказ №41-вк від 26 липня 2016 року про його звільнення з 26 липня 2016 року з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу, поновити його на роботі на посаді старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання, стягнути з відповідача 23224,22 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 липня 2016 року по день поновлення на роботі та 1000 грн. судових витрат по оплаті правової допомоги.

Рішенням Нововолинського міського суду від 10.11.2016 року позов задоволено.

Постановлено скасувати наказ Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" №41-вк від 26 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_4 з 26 липня 2016 року з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання за п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу.

Поновити ОСОБА_4 на роботі на посаді старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" з 27 липня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" в користь ОСОБА_4 23224 (двадцять три тисячі двісті двадцять чотири) гривні 22 копійки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 липня 2016 року по день поновлення на роботі з відрахуванням із вказаної суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" в користь ОСОБА_4 1000 (одну тисячу) гривень судових витрат по оплаті правової допомоги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" в дохід держави 1102 (одну тисячу сто дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача ОСОБА_4 не додержано гарантій, встановлених положеннями Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Кодексом Законів про працю України. Зазначені висновки суду є правильними у зв`язку з таким.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 12.03.2013 року прийнятий на посаду старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ "Нововолинський ливарний завод", 26.07.2016 року звільнений з роботи у зв`язку з вступом на військову службу згідно п.3. ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу №41-вк від 26.07.2016 року (а.с.7, 8).

Згідно з положеннями ч. 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закону) проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Види військової служби визначено частиною 6 статті 2 Закону, яка, крім інших, передбачає такий вид, як військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.

З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2016 року між позивачем ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини ППВ-0259 полковника ОСОБА_5 укладено контракт про проходження військової Служби у Збройних силах України (а.с.9).

У пункті третьому контракту вказано, що він є строковим та укладається до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Із змісту контракту вбачається, що ОСОБА_4 є молодшим сержантом.

Отже, позивач, поступив за контрактом на військову службу, передбачену частиною 6 статті 2 цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 34 Закону, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу Законів про працю України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 ст.119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Оскільки ОСОБА_4 оскаржує наказ про своє звільнення як особа, що поступила на військову службу за контрактом, строк дії якого визначено «до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації», слід встановити, що слугувало передумовою укладення з молодшим сержантом запасу ОСОБА_4 контракту та чи не закінчився на даний час особливий період, оскільки саме до його закінчення діє контракт.

З`ясовуючи зазначені обставини, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас зазначеним Законом передбачено такий захід, як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію та штати мирного часу.

Згідно зі статтею 11 зазначеного Закону рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" було розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. На цей час проведення Антитерористичної операції триває. Враховуючи зазначене, наразі існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України.

З наведеного слідує висновок, що позивач ОСОБА_4 прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і на даний час контракт діє, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні або до оголошення демобілізації, яка на даний час не оголошена, тому відповідно до частини 3 ст.119, ст.235, 236 КЗпП України за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.

Помилкова вказівка суду про те, що укладеним контрактом підтверджується факт призову позивача на військову службу не впливає на зміст і правильність вирішення спору.

З урахуванням наведеного суд обґрунтовано постановив рішення про скасування оскарженого наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання суду на положення п.3 ч.І ст.36 та ч.3, 4 статті 119 КЗпП України у редакції, яка передбачала обмеження соціальних гарантій зазначеній категорії працівників терміном 1 рік, і яка на час виникнення спірних правовідносин втратила чинність, не впливає на правильність рішення суду, оскільки чинна редакція цієї норми таких обмежень не передбачає, і суд цих обмежень не застосовував.

Не має правового значення зайве цитування судом положень Постанови Кабінету Міністрів України № 105, яка втратила чинність. До того ж апелянт помилково указує, що суд обґрунтував своє рішення положеннями цієї постанови. Із змісту рішення вбачається, що суд задовольнив позовні вимоги на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України статтей 2, 24, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших спеціальних норм права, указаних у мотивувальній частині, якими регулюються спірні правовідносини, тобто, правильно застосував норми матеріального права.

Висновок суду про стягнення витрат на правову допомогу, яка надана позивачу адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги у межах розмірів, встановлених Законом України «Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і кримінальних справах», виходячи із наданого адвокатом розрахунку грунтується на положеннях ч.І, ІІ ст.84 ЦПК України(а.с. 12-14).

Стаття 56 ЦПК України, на яку посилається у своїй апеляційній скарзі відповідач, підлягає застосуванню у тому випадку, коли правову допомогу надає фахівець у галузі права, а не адвокат..

Питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом вирішено з дотриманням положень статті 236 КЗпП України, чинна редакція якої не передбачає урахування інших виплат, які одержав працівник у період свого незаконного звільнення, тому доводи представника відповідача про неврахування судом виплат ОСОБА_4 у зв`язку з проходженням військової служби є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного, помилкового тлумачення норм права та обставин справи, тому судом до уваги не приймаються.

Керуючись статтями 303,304, 307, 308,315,316 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства "Нововолинський ливарний завод" відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: