Провадження № 2/161/83/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Гриня О.М.,

при секретарі Пилипюк Л.М.

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свій позов мотивує тим, що 14.11.2013 року з ОСОБА_2 укладено договір про надання адвокатських послуг № 49, відповідно до умов п.1.1., 1.2. якого довіритель доручає, а повірений бере на себе зобовязання надати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а довіритель в свою чергу, зобовязується приймати оплачувати надану юридичну допомогу.

На виконання умов договору, ОСОБА_2 надано правову допомогу у обємі та якості, що відповідає умовам договору, за період з 14.11.2013 року по 26.08.2014 року, що підтверджується актом виконаних робіт від 26.08.2014 року загальною вартістю 327 447,20 грн.

Відповідачем за надані послуги згідно договору було сплачено суму 16 760,05 грн. Тому, сума гонорару, що підлягає сплаті складає 310 687,15 грн.

Актом від 26.08.2014 року сторони додатково погодили всі умови та порядок розрахунків за надані послуги, зокрема абз. 8 закріплює, що розрахунок проводиться шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок адвоката або готівкою протягом 10 днів з моменту отримання акта.

Зазначає, що оскільки відповідач отримав власний екземпляр акта в день його підписання (тобто 26.08.2014 року), тому зобовязання відповідача щодо оплати отриманих послуг підлягало виконанню строком до 05.09.2014 року, а тому, не виконане останнім грошове зобовязання щодо своєчасної оплати наданих послуг із 06.09.2014 року вважається простроченим.

У звязку із відсутністю виконання відповідачем власного грошового зобовязання щодо своєчасної оплати наданих адвокатських послуг, з метою зясування причин затримки по оплаті та врегулювання зазначеного спору шляхом переговорів, 23.08.2015 року на адресу останнього було надіслано письмову вимогу про сплату суми заборгованості.

У відповідь на вказану вимогу 26.10.2015 року отримано лист, яким відповідач повністю заперечує існування заборгованості за надану правову допомогу та вказує на припинення договірних відносин.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_2 по оплаті гонорару складає 472 061,61 грн., в тому числі: основна заборгованість 310 687,15 грн., 3% річних 11 312,43 грн., інфляційні витрати 150 062,03 грн.

Враховуючи вищенаведене, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання про надання адвокатських послуг у розмірі 472 061,61 грн. та судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, в задоволенні позову просили відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що 14.11.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір про надання адвокатських послуг № 49, відповідно до умов п.1.1., 1.2. якого довіритель доручає, а повірений бере на себе зобовязання надати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а довіритель в свою чергу, зобовязується приймати оплачувати надану юридичну допомогу.

Відповідно до п. 3.1. договору про надання адвокатських послуг № 49 за послуги, що надаються повіреним у відповідності до умов даного договору ,довіритель сплачує гонорар, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг.

Згідно п. 3.2. довіритель здійснює передоплату у розмірі 3 000,00 грн. з метою попереднього вивчення та необхідної підготовки належних документів повіреним згідно умов даного договору.

П. 3.3. передбачено, що розмір гонорару повіреного становить 20 % від суми, яку отримує довіритель в рахунок відшкодування завданої шкоди (задоволених вимог).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобовязаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Крім того відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Так суд при розгляді даної справи прийшов до висновку, що фактично спір стосується неоднозначності трактування сторонами п. 3.3. договору про надання адвокатських послуг № 49.

Аналізуючи даний пункт договору суд виходить з положень п.5 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у його взаємозвязку з ч.8 ст. 18 даного закону та приходить до висновку, що фактично ОСОБА_2 (як потерпілий) не несе нових витрат, а відмовляється від частки відшкодування за цивільним позовом у справі № 161/18755/13-к, що йому належить отримати на користь третьої особи.

В той же час, суд ставиться критично, щодо посилань позивача на акт виконаних робіт згідно договору № 49 від 14 листопада 2013 року, зокрема на встановлення обовязку довірителя сплатити адвокату винагороду у розмірі 310 687,15 грн., оскільки даний пункт в акті суперечить самій правовій природі п.3.3 договору № 49 про надання адвокатських послуг в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 151, 154, 208, ч.3 ст. 209, ст. 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. 509, 526, 527, 901-903 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.