УХВАЛА

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ХоптиС.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25 червня 2007 року між ЗАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит на загальну суму 80 тис. доларів США, зі сплатою 14,4 % річних, строком до 25 червня 2012 року.

На забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором 25 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання кредитних коштів у повному обсязі, а позичальник та поручитель належним чином не виконують свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

З урахуванням зазначеного позивач стягнути солідарно з відповідачів на користь банка заборгованість за договором кредитної лінії у розмірі 105 279,09 доларів США та 1 070 474 грн 07 коп. посилаючись на те, що позичальник та поручитель належним чином не виконують свої зобов'язання за кредитним договором.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 25 червня 2007 року між ЗАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит на загальну суму 80 тис. дол. США, зі сплатою 14,4 % річних, строком до 25 червня 2012 року.

На забезпечення зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором 25 червня 2007 року між нею та банком було укладено договір поруки.

12 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції.

ОСОБА_4 зазначала, що додатковою угодою від 12 серпня 2010 року було збільшено обсяг її відповідальності як поручителя, а саме, збільшено суми щомісячних платежів (так у березні 2011 року передбачено сплату 46 461,30 дол. США) на які нараховувались проценти за користування чужими грошовими коштами (відповідно до умов первісного зобов'язання кредитна лінія у сумі 80 тис. дол. США була відкрита з 25 червня 2007 року - 25 червня 2012 року та повинна була сплачуватись рівними частинами, у розмірі 1 885 доларів США щомісяця), крім того, п. 1.1.4 та 1.1.6 додаткової угоди № 1 від 12 серпня 2010 року було установлено додаткові комісії за консультації за кредитними операціями у розмірі 1 % від суми залишку за кредитом, розрахованої на день сплати (в первісному зобов'язанні сплата таких комісій передбачена не була), чим було порушено її права та законні інтереси як поручителя.

З урахуваннями зазначеного ОСОБА_4 просила визнати поруку припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року позов уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 60 082,68 дол. США, що еквівалентно 1 273 541 грн 51 коп.; заборгованість зі сплати відсотків - 45 196,41 дол. США, що еквівалентно 958 004 грн 99 коп.; пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 849 459 грн 08 коп., а всього 105 279,09 дол. США, що еквівалентно 2 231 546 грн 50 коп. та 849 459 грн 08 коп.

У задоволенні решти позовних вимог уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано поруку, укладену 25 червня 2007 року між ПАТ КБ Надра» та ОСОБА_4, припиненою.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року рішення районного суду в частині стягнення пені змінено, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» з 849 459 грн 08 коп. до 746 805 грн 07 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором, а саме: заборгованість за кредитом у сумі 60 082,68 дол. США, що еквівалентно 1 273 541 грн 51 коп.; заборгованість за відсотками - 45 196,41 доларів США, що еквівалентно 958 004 грн 99 коп.; пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 746 805 грн 07 коп., штраф за порушення умов кредитного договору - 221 014 грн 99 коп.

Отже, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 не оскаржуються.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд виходив з того, що додатковою угодою від 12 серпня 2010 року було збільшено обсяг відповідальності поручителя та дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання поруки припиненою, у зв'язку з чим відмовлено у позові банку про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Змінюючи рішення районного суду в частині розміру стягнутої пені, апеляційний суд, погодившись з такими висновками, застосував положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та стягнув з боржника на користь банку пеню у межах річного строку.

З такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 червня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 80 тис. доларів США, зі сплатою 14,4 % річних за користування кредитними коштами, строком до 25 червня 2012 року.

На забезпечення зобов'язань позичальника по кредитному договору цього ж дня між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати перед банком за невиконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором.

12 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції.

Згідно з розрахунком банку станом на 13 липня 2015 року ОСОБА_3 має заборгованість у розмірі 155 781, 51 дол. США, що еквівалентно 3 302 020 грн 57 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом, у тому числі простроченої - 60 082,68 дол. США, що еквівалентно 1 273 541 грн 51 коп.; заборгованості зі сплати відсотків, у тому числі простроченої - 45 196,41 доларів США, що еквівалентно 958 004 грн 99 коп.; пені за прострочення сплати кредиту - 40 075,47 доларів США, що еквівалентно 849 459 грн 08 коп. та штрафу за порушення умов додаткової угоди - 10 426,97 доларів США, що еквівалентно 221 014 грн 99 коп.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені та зменшуючи розмір пені, суд апеляційної інстанції керуючись п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, дійшов висновку про те, що нарахування пені обмежується лише 12 місяцями, з урахуванням того, що відповідач подавав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за даним договором, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, суд апеляційної інстанції, належним чином перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, і надавши йому відповідну правову оцінку, дійшов правильного висновку про зменшення розміру пені з 849 459 грн 08 коп. до 746 805 грн 07 коп., оскільки нарахування пені обмежується лише 12 місяцями, враховуючи те, що відповідач подавав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.46-48).

Разом з тим, не можна погодитись з висновком апеляційного суду щодо припинення договору поруки.

Так, апеляційний суд виходив із того, що рішення районного суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, заборгованості по сплаті відсотків, відмови у стягненні штрафу та в частині задоволення зустрічного позову про визнання поруки припиненою не оскаржується, тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Вважаючи поруку ОСОБА_5 припиненою, районний суд виходив із того, що 12 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції, чим збільшено обсяг відповідальності поручителя без його згоди.

Крім того, строк дії кредитного договору сплинув 25 червня 2012 року, останній платіж позичальник здійснив 22 листопада 2012 року, тоді як до суду з даним позовом банк звернувся у серпні 2015 року. При цьому, банк не звертався до поручителя у встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк з вимогою про виконання зобов'язань за кредитним договором.

При цьому районний суд не зазначив, внаслідок зміни якого зобов'язання збільшився обсяг відповідальності поручителя згідно з додатковою угодою від 12 серпня 2010 року, не звернув увагу на те, що умовами цієї додаткової угоди визначено порядок сплати відсотків і комісій, збільшено обсяг прав та обов'язків банку та позичальника, не дав оцінку тому, чи відповідно до умов цієї угоди не було зменшено, чи не збільшився розмір відсотків за користування кредитом та строк користування кредитом та передчасно вважав поруку припиненою у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Апеляційний суд, переглядаючи це рішення суду, у порушення ст. 303 ЦПК України зазначене не врахував, недоліків районного суду не усунув, не дослідив умови кредитного договору та додаткової угоди до нього від 12 серпня 2010 року, як і умови договору поруки, не перевірив чи збільшився обсяг відповідальності поручителя внаслідок укладення між сторонами кредитного договору додаткових договорів до нього та чи є підстави для визнання поруки такою, що припинилась.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта