У Х В А Л А

20 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву Ужгородського коледжу культури і мистецтва про перегляд рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника директора з виховної роботи Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації.

Стягнуто з Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації на користь ОСОБА_4 42 590 грн. 88 коп. заробітної плати за вимушений прогул.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року касаційну скаргу Ужгородського коледжу культури і мистецтва відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві Ужгородський коледж культури і мистецтва просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 36 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У матеріалах справи відсутні докази про те, що у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці, які б стали підставою для істотних змін умов праці позивача. З наказу відповідача

від 29 січня 2013 року яким було виведено з штатного розпису посаду заступника директора по виховній роботі, яку обіймала позивачка, вбачається, що фактично відбулося скорочення цієї посади у роботодавця. Зважаючи на істотну різницю у гарантіях при звільненні працівників у зв'язку із скороченням штату, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та у зв'язку із зміною істотних умов праці, передбаченого пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, позивачка була звільнена з посади незаконно, оскільки відповідач не мав підстав для застосування пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

У наданій для порівняння постанові від 23 березня 2016 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою Ужгородського коледжу культури і мистецтва про перегляд рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема