Справа № 306/274/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої - Готра Т.Ю.

суддів - Леска В.В., Кеміня М.П.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 06 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", ОСОБА_3 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), ОСОБА_3 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів.

Позивачка посилалась на те, що з 24 липня 2008 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 24 грудня 2014 року їй стало відомо про те, що 23 грудня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу, згідно з яким її чоловік зобов'язався сплатити ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» лізингові платежі (вартість предмета лізингу в сумі 259 372 грн - транспортного засобу «Рено»). Також її чоловік на виконання вказаного договору вніс на рахунок товариства перший лізинговий платіж в сумі 26 тис. грн. Вважала, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки вона не надавала згоди своєму чоловіку на його укладення, він розпорядився їхнім спільним майном самостійно, вказаний договір не є дрібним побутовим, а тому на підставі ст. 65 СК України просила позов задовольнити.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано договір фінансового лізингу від 23 грудня 2014 року № 00659, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», недійсним.

Застосовано реституцію та стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_3 26 тис. грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року - скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є рішення Свалявського районного суду від 06 березня 2015 року, на яке ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» у судове засідання не з»явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (під розписку), а тому його неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що скаргане підлягаєдо задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 24 липня 2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим виконавчим комітетом Керецьківської сільської ради Свалявського району Закарпатської області, актовий запис № 16.

23 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_3 був укладений договір № 00659 фінансового лізингу з додатками.

Згідно з п. 1.3 договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки «Рено», зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору (п. 1.6 договору).

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

23 грудня 2014 року на виконання зазначеного договору ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» лізинговий платіж в сумі 26 тис. грн.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з цим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм матеріального права, слід дійти висновку, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а отже, й приймання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору відповідно до ст. 65 СК України не вимагається.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції було додержано вище вказані норми чинного законодавства і враховано, що при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним з подружжя, і у випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти не є предметом договору, а лише засобом платежу, що має місце в даному випадку, - письмової згоди законом прямо не вимагається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача відхиленню, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- відхилити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді