У Х В А Л А

6 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування збитків, завданих злочином,

встановила:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_4 4 589 грн. 41 коп. витрат, пов'язаних із лікуванням; 13 401 грн. 45 коп. - відшкодування стійкої втрати працездатності щомісячно протягом 6 місяців і 28 днів до моменту відновлення працездатності ОСОБА_4 та 2 550 грн. моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 29 403 грн. 23 коп. витрат, пов'язаних із лікуванням та 12 450 грн. моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «НАСК «Оранта» відхилено, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у позові та ухвалити в цій частині нове рішення про повне задоволення позовних вимог, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частин першої, другої статті 22, частини другої статті 23, частини першої статті 1166, частини другої статті 1167, частини другої статті 1187, статей 1194, 1195, 1197 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації втрати стійкої працездатності з ОСОБА_5 до відновлення працездатності потерпілого, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що сплата у майбутньому відповідачем ОСОБА_5 зазначених щомісячних платежів не передбачено чинним законодавством, а також із того, що позивачем не доведено набуття втратою працездатності необоротного характеру та спричинення у майбутньому неможливості позивача здійснювати різного роду трудову діяльність. Залишаючи без задоволення позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди суди керувалися відсутністю правових підстав для їх задоволення, оскільки копія угоди про майбутню трудову угоду не підтверджує факт працевлаштування позивача на вказаному підприємстві. При визначенні розміру моральної шкоди суди керувалися ступенем тяжкості завданих тілесних ушкоджень, ступенем втрати професійної працездатності, глибини фізичних та душевних страждань.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що помилковим є висновок суду про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди до 25 000 грн., а висновок суду про те, що під час збільшення цих позовних вимог позивач не навів обґрунтування спростовується змістом уточнених позовних вимог. Окрім того, висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення втраченого заробітку на підставі статті 1195 ЦК України у зв'язку із недоведеністю не узгоджуються із наявними у справі доказами.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційним судом не було належним чином встановлено фактичних обставин та не визначено норму права, яка підлягала б застосуванню, з'ясувавши, що цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована та страховик має виплатити потерпілому страхове відшкодування, не з'ясував фактичний розмір завданої позивачу шкоди, не дослідив чи нараховано та здійснено страховиком відшкодування цієї шкоди потерпілому у повному обсязі чи частково.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 липня 2016 року суд касаційної інстанції погодився із висновком судів попередніх інстанцій, що забезпечення реалізації абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, безпосередньо особою, яка завдала шкоди - відповідачем ОСОБА_5, на підставах, передбачених законом ( стаття 1195 ЦК України).

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування збитків, завданих злочином за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема