Справа №482/2164/15-ц 25.02.2016 25.02.2016 25.02.2016
Провадження №22-ц/784/563/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем - Харитоновою І.В.,

за участю представника боржника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 року у справі за поданням

головного державного виконавця

відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції Миколаївської області

(далі - ВДВС Новоодеського РУЮ)

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України

ОСОБА_2

У С Т А Н О В И Л А:

2 грудня 2015 року головний державний виконавець ВДВС Новоодеського РУЮ звернувся з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, посилаючись на те, що останній є боржником у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим листом, виданим 11 червня 2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про солідарне стягнення зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості у розмірі 144 088, 46 доларів США, що еквівалентно 1 678 630, 59 грн., та по 1 827 грн. з кожного судових витрат. Проте ОСОБА_2 ухиляється від виконання обов'язку сплатити борг, а вжиті заходи щодо примусового виконання виявились безрезультатними, що відповідно до статті 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» є підставою для встановлення обмежень.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 року подання задоволено, ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні подання, посилаючись на недоведеність тих обставин, які є законною підставою для встановлення обмеження.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи подання, суд виходив з наявності невиконаного обов'язку боржника за виконавчим документом та безрезультатності проведених виконавчих дій, що, на думку суду, свідчить про свідоме ухиляння ОСОБА_2 від виконання судового рішення.

Проте з таким висновком суду, як підставою для встановлення обмежень, погодитись не можна.

Так, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон).

Положеннями статті 6 Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України та пункту 18 частини 3 статті 11 Закону «Про виконавче провадження» такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об'єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов'язку (Верховний Суд України. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. 1 лютого 2013 року).

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Форма та зміст подання державного виконавця має відповідати вимогам пунктів 11.1-11.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), в тому числі має містити відомості про характер та розмір невиконаного зобов'язання боржником, а також підтвердження факту ухилення боржника від виконання обов'язку.

Отже, відповідно до частини 2 статті 10 ЦПК наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов'язань, покладається на суб'єкта подання - державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов'язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2015 року ВДВС Новоодеського РУЮ відкрито виконавче провадження № 49398779 за виконавчим листом, виданим 11 червня 2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про солідарне стягнення зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості у розмірі 144 088, 46 доларів США, що еквівалентно 1 678 630, 59 грн., та по 1 827 грн. з кожного судових витрат. (а.с. 4).

В заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження зазначено, що місцем реєстрації боржника є Волинська область м. Рожище, вул.. Героїв УПА, буд. 25, але за неперевіреною інформацією ОСОБА_2 проживає без реєстрації в с. Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області, вул.. Набережна, 183 (а.с. 5).

Матеріали справи не містять даних про направлення боржнику ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження. Рекомендоване поштове повідомлення (а.с.11) не містить відомостей про отримання документів саме боржником, а з наявного підпису неможливо встановити особу, яка його отримала.

Крім того, в матеріалах справи є акт, складений державним виконавцем 27 листопада 2015 року, яким засвідчено факт проживання ОСОБА_2 у АДРЕСА_1.

Але в акті не зазначено, яка саме інформація стала підставою такого висновку (а.с. 10).

Боржник заперечує як факт проживання за вказаною адресою, так і факт отримання документів виконавчого провадження, в тому числі і копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

До того ж в запереченнях на апеляційну скаргу суб'єкт подання посилається на те, що за вказаною адресою ОСОБА_2 не проживає, у зв'язку з чим виконавче провадження закрито за пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону «Про виконавче провадження».

За таких обставин колегія суддів вважає недоведеним факт належного повідомлення ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження та надання строку для добровільного виконання обов'язку за судовим рішенням.

Подання державного виконавця (а.с. 1-2) також не містить жодних посилань на конкретні факти навмисного чи іншого свідомого невиконання обов'язку ОСОБА_2, а також підтверджень таких фактів.

З часу відкриття виконавчого провадження (19 листопада 2015 року) до часу погодження подання до суду (1 грудня 2015 року) сплинуло 11 днів.

Мотивувальна частина судового рішення не містить даних про те, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника протягом цього строку були спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні.

Таким чином, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про доведеність факту ухилення боржником від виконання обов'язку, передбаченого виконавчим документом, а тому і підстав для застосування обмежень у праві виїзду за межі України, які передбачені статтею 6 Закону.

Вирішуючи питання про можливість розгляду подання державного виконавця по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Правила статті 377-1 ЦПК щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду не визначають особливого порядку прийняття до розгляду подання державного виконавця. Тому відповідно до статті 122 ЦПК

після перевірки дотримання державним виконавцем вимог щодо форми та змісту подання, необхідним є постановлення суддею ухвали про відкриття провадження та призначення подання до розгляду в судовому засіданні, в якій слід зазначати час і місце розгляду та спосіб повідомлення суб'єкта внесення подання.

Зазначена норма закону є обов'язковою і при розгляді справ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте матеріали справи не містять відомостей про дотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства.

Оскільки суд першої інстанції не обґрунтував підстав застосування обмежень щодо виїзду за межі України та порушив порядок, встановлений для його вирішення, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суду також необхідно звернути увагу на ухвалу Луцького районного суду Волинської області від 17 лютого 2016 року про скасування заочного рішення.

Керуючись статтями 311, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 7 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до того ж суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська