АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5360/16 Головуючий 1 інстанції Ященко С.О.
Справа № 641/3576/16-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 липня 2016 року

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

20 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 405541373 від 06.05.2014 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»).

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідно до кредитного договору № 405541373 від 06.05.2014 року відповідач зобов'язався надати їй кредитні кошти у розмірі 13006,16 грн.

Під час укладення спірного договору відповідачем порушено приписи Закону України «Про захист прав споживачів» та її права як споживача фінансових послуг. Так, внаслідок ненадання відповідачем відомостей, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач була позбавлена необхідної об'єктивної інформації щодо умов отримання та повернення кредиту, зокрема, щодо вартості послуг страхової організації та фактичної річної ставки за користування кредитом.

Оскільки при видачі кредиту були одразу вираховані послуги страхової кампанії, що склали 1582,16 грн., вона фактично не отримала кредитні кошти у розмірі, визначеному кредитним договором.

Відповідачем ніяким чином не ознайомлено та не роз'яснено їй порядок та умови встановлення відсоткової ставки за кредитом. Фактичний розподіл відповідачем річної відсоткової ставки за кредитом на два різновиди безпосередньо відсотки за кредитом та щомісячна плата за управління кредитом, є фактом ненадання їй як споживачу необхідної для прийняття рішення про укладення договору інформації.

Крім того, позивача не ознайомлено з загальними умовами надання кредитів, оскільки таких умов позивачеві не надавалось.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статей 203, 215, 229, 230, 1054 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», з урахуванням розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки з умовами надання кредиту позивач був ознайомлений в день підписання договору та з червня 2014 року по серпень 2015 року виконував його умови. Свої зобовязання щодо надання кредиту ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» виконано. Доказів на підтвердження заявлених вимог щодо введення відповідачем ОСОБА_1 в оману при укладанні кредитного договору у звязку з чим вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, суду не надано.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною, (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-6 статті 203 ЦК України, а саме в момент вчинення правочину.

Згідно з розясненнями, які містяться в пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», якщо при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як свідчать матеріали справи, при укладанні кредитного договору сторонами було дотримано вимоги, які необхідно для його дійсності, що встановлені статтею 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (Банком укладено кредитний договір і на його підставі позивачу видано грошові кошти у відповідності із наявними у відповідача ліцензіями Національного банку України на цей вид діяльності); особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (кредитний договір укладено повноважними особами); волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін договору, правочин вчинено у встановленій законом письмовій формі, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (позивачем отримані кошти на власні потреби).

Кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно надання повної та своєчасної інформації щодо сукупної вартості кредиту, умови кредитування. Він містить найменування сторін, предмет договору, визначено права та обовязки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, термін дії договору й порядок зміни умов договору.

У пункті 4 договору визначено розмір кредиту та відсоткову ставку, пеню за несвоєчасне виконання зобовязань, строк, на який він наданий та порядок погашення заборгованості.

Відповідно до пункту 6 кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у Додатку № 1 до цього договору. Він же є графіком погашення кредиту.

Отже, позивач отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо надання кредиту, в тому числі щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) Банку, які повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також щодо розміру разової плати за кредитом, щомісячних платежів та витрат на страхування, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 у графі «позичальник». Будь-яких застережень з боку позивача кредитний договір не містить.

Таким чином, твердження позивача, що кредитний договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», а саме Банком не надано жодних доказів про інформацію щодо вартості кредиту, відсоткової ставки, його структури та механізму нарахування чергового платежу і тому підлягає визнанню недійсним, колегією суддів не приймаються, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, тому підстав для їх задоволення апеляційний суд не вбачає.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_2