У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Новоград-Волинське міське земельно-кадастрове бюро при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 28 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Новоград-Волинське міське земельно-кадастрове бюро при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,0431 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданим 14 серпня 2008 року. Співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 є відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 Позивач зазначала, що відповідачі відступили від визначеної у виданому їй державному акті на земельну ділянку межі, що розділяє їх ділянки, та встановили огорожу з металопрофілю на фундаменті, самовільно захопивши таким чином частину її земельної ділянки площею 0,0052 га. Позивач вважає, що внаслідок самовільного захоплення відповідачами належної їй частини земельної ділянки, порушено її права як власника, оскільки позбавлено її можливості користуватись та розпоряджатись спірною земельною ділянкою. Позивач просила суд зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою 0,0052 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, надвірних будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом перенесення встановленої відповідачами огорожі на визначену державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 межу земельної ділянки.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 28 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні належною частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0052 га, шляхом перенесення огорожі на визначену державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 межу земельної ділянки за цією адресою.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що право позивача, як власника майна, порушене внаслідок побудови відповідачами огорожі на земельній ділянці, яка їм не належить, що перешкоджає позивачеві користуватися належним їй майном, а відтак підлягає захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, тобто шляхом перенесення огорожі.

Проте повністю погодитись з висновками судів не можна з таких підстав.

Судами встановлено, що позивачеві ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земельна ділянка 0,0431 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, надвірних будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 25 грудня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (а.с. 6-11).

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 22 жовтня 1982 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, останній належить 31/100 частини жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. Будинок шлакобетонний, жилою площею 63,10 кв.м, розташований на земельній ділянці 600 кв.м (а.с. 34-35).

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 22 вересня 1994 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_7, останній належить 26/100 частини жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, кв. 2 (а.с. 37).

З актів Державної інспекції сільського господарства у Житомирській області від 08 вересня 2015 року № 103/09, № 104/09 обстеження земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1, вбачається, що при обстеженні земельної ділянки площею 0,0431 га по АДРЕСА_1 встановлено, що дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1, землями загального користування (вул. Академіка Лисіна), земельною ділянкою ОСББ «Затишок» та АДРЕСА_2. На даній земельній ділянці знаходяться господарські будівлі, гараж та розпочато будівництво житлового будинку. При обстеженні даної земельної ділянки встановлено, що гр. ОСОБА_7, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 та гр. ОСОБА_8, яка проживає по АДРЕСА_2, самовільно зайняли земельну ділянку площею 0,0026 га по АДРЕСА_1, де встановила металевий паркан та використовує дану земельну ділянку для власних потреб, що є порушенням ст. 125 ЗК України та згідно ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» свідчить про самовільне зайняття згаданої земельної ділянки (а.с. 30, 31, 39, 40).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно зі ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Пунктом 7 Перехідних положень ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою, суд першої інстанції взяв до уваги доводи позивача щодо заявлених вимог, при цьому відкинувши заперечення відповідачів, з приводу того, що фактично межа спірної земельної ділянки проходить через частину будинку одного з відповідачів. Суд першої інстанції при вирішенні спору залишив поза увагою положення п. 7 Перехідних положень ЗК України, не з'ясував чи відповідає розмір та розташування земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідачів фактично виділеному під їх домоволодіння, чи має місце порушення прав позивача саме зі сторони відповідачів, не перевірив чи було встановлено відповідні межові знаки між суміжними земельними ділянками сторін.

Суд першої інстанції, встановивши на підставі актів обстеження земельної ділянки (а.с. 30, 39) наявність порушення земельного законодавства зі сторони відповідачів, в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою усунення існуючих розбіжностей.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від 28 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова