Справа № 591/3178/15-ц
Провадження № 2/591/37/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

при секретарі Кальченко М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні в місті Суми цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/6 частину квартири, визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 5/6 частин квартири та встановлення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання за ним право власності на 1/6 квартири та визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги він мотивував наступним. Позивач та відповідачка є рідними братом та сестрою. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вказана спадщина була прийнята спадкоємцями першої черги - позивачем, відповідачем та їх батьком, але спадок не оформили з тієї причини, що за життя матері батьки не отримали свідоцтво на право власності на кооперативну квартиру. Зазначене свідоцтво про право власності було отримане батьком тільки 25.06.2000 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін - ОСОБА_6, який страждав рядом захворювань, мав закриту черепно-мозкову травму, яка сталася 31 березня 2014 року і після якої різко погіршився його стан, в тому числі і психічний, самостійно себе він не міг обслуговувати. Позивач вказує в своєму позові на те, що в момент складання заповіту 02 вересня 2014 року ОСОБА_6 знаходився у стані, за якого не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали просили задовольнити в повному обсязі. Не погодились з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи з тих підстав, що вона проведена комісією в складі двох експертів, а не трьох, крім того, один із експертів не атестований. Позивач та його представник наполягали на тому, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій під час складення заповіту.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3 позов визнали частково в частині визнання за позивачем права власності на 1/6 частину квартири після смерті матері, а в задоволенні позову в частині визнання заповіту складеного ОСОБА_6 недійсним - заперечували, з тих підстав, що батько взагалі ніколи не виявляв за своє життя ознак психічного розладу, і заповіт складав при повній свідомості, своїм волевиявленням розпорядився своєю часткою квартири.

ОСОБА_4 звернулась до суду зі зустрічним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_7 Свої вимоги вона мотивує тим, що є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_7 нарівні зі своїм братом та батьком. Крім того, оскільки батько ОСОБА_6 за життя залишив заповіт, яким все належне йому майно залишив їй, то вона просить визнати за нею право власності на 5/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1. В всього просить визнати за нею право власності на 5/6 частин спірної квартири. У зв'язку з тим, що у них з братом наявний спір щодо користування квартирою, просить встановити порядок користування квартирою, виходячи з часток в праві власності на квартиру та визначити порядок користування спірною квартирою виділивши їй у користування кімнати площею: 22,1 кв. м з лоджією, 8,7 кв. м., 12,1 кв. м з балконом, відповідачу кімнату площею 11,7 кв. м. Кухню, ванну кімнату, туалет, кладову, коридор - залишити в загальному користуванні.

В судовому засіданні 10 липня 2015 року позивач по зустрічному позову ОСОБА_4 позов підтримала, просила задовольнити.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала і повному обсязі.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 зустрічний позов визнали в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частку квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, в іншій частині позов не визнали, просили відмовити в задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, пояснення експерта, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності виданого 25 вересня 2000 року Сумською міською радою кооперативна квартира № 85 загальною площею 83,52 кв. м, яка розташована в Суми ЖБК-35 «Союз» на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві особистої власності (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про одруження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 25 квітня 1969 року уклали шлюб (а.с.6).

З наданої суду копії довідки житлового кооперативу «Союз» вбачається, що в четвертому кварталі 1991 року ОСОБА_6 повністю сплатив вартість за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20).

Відповідно до наданих суду копій свідоцтв про смерть, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12), а ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Враховуючи, що повна вартість кооперативної квартири була виплачена у 1991 році, перехід права власності на квартиру відбувся у 1991 році, в цей період подружжя ОСОБА_6 перебувало у шлюбі, то є підстави вважати, що подружжя ОСОБА_6 набуло у власність кооперативну квартиру в період шлюбу.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що свідоцтво про право власності видано вже після смерті дружини ОСОБА_7, та згідно даного свідоцтва єдиним власником є ОСОБА_6 (а.с.11).

Тобто вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрував квартиру на своє ім'я, так як дружина на той час вже померла, а обов'язкова подружня частка дружини під час оформлення ним правовстановлюючих документів не була встановлена.

Ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час набуття подружжям права власності на спільну квартиру, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Як підтвердили в суді обидві сторони, вони не оспорюють, що спірна квартира була спільною сумісною власністю їх батьків, і належала батькам в рівних часках, тобто по ? частині.

Таким чином, кожному з подружжя: як ОСОБА_6, так і ОСОБА_7 належала на праві власності 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, і спадкоємцями за законом майна померлої ОСОБА_7 є чоловік ОСОБА_6, дочка ОСОБА_8, син ОСОБА_1 (а.с.70, 71,72).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Після смерті ОСОБА_7 її спадкоємці прийняли спадщину, факт прийняття спадщини для чоловіка ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_8 - спільне сумісне проживання з померлою в одній квартирі на день її смерті та протягом шести місяців після її смерті, факт прийняття спадщини для сина ОСОБА_1 - своєчасна подача заяви до нотконтори (а.с. 70).

Вказана обставина сторонами також не оспорюється.

Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, 17 червня 2015 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на квартиру після померлої матері ОСОБА_7 в зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не було надано доказів того, що за життя ОСОБА_7 виділила частку у спільному майні подружжя щодо вказаної кооперативної квартири.

Враховуючи те, що обидві сторони не оспорюють того факту, що квартира належала на праві спільної сумісної власності їх батькам, як подружжю, і погоджуються з позовами як первісним, так і зустрічним в частині визнання як кожною із сторін права власності на 1/6 частину квартири, суд вважає необхідним в цій частині задовольнити як первісний позов, так і зустрічний, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стосовно вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, то суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 02 вересня 2014 року склав заповіт, яким заповів своїй донці ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).

Як вбачається з акту посмертної судово-психіатричної експертизи №356 від 10вересня 2015 року, ОСОБА_6 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебував, відсутні звернення, у квітні 2014 року під час лікування у нейрохірургічному відділенні не зазначено будь-яких розладів психіки, виписаний у задовільному стані, рекомендовано продовжено лікування у невропатолога. 10 вересня 2014 року останній госпіталізувався до терапевтичного відділу, при цьому був у свідомості, самостійно надав згоду на комплекс медичних втручань. Психіатром під час лікування не консультувався. В обґрунтуванні зазначено, що під час складання заповіту 02 вересня 2014 року ОСОБА_6 хронічними психічними захворюваннями не страждав, не виявляв ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства. Зроблено висновок, що за своїм психічним станом під час складання заповіту 02 вересня 2014 року ОСОБА_6 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.141-144).

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_9, яка є головою АСПЕК, повністю підтримала висновок судово-психіатричної експертизи, пояснила, що експертиза проведена атестованими експертами, комісійна, в складі двох лікарів-експертів. Зазначила, що обидва експерти є атестованими експертами, мають відповідні сертифікати та посвідчення експертів, пройшли атестацію. Рішенням атестаційній комісії їм присвоєно звання лікарів-спеціалістів, судово-психіатричних експертів. Атестаційні документи на обох експертів були одночасно направлені до Міністерства юстиції України для внесення у реєстр атестованих судових експертів. Будь-які питання по документам не виникали, питання щодо невідповідності не ставилось. З яких причин інформація відносно ОСОБА_10 внесена о реєстру пізніше - не відомо.

Стосовно предмету посмертної судової-психіатричної експертизи, судовий експерт повідомила, що наданої на дослідження медичної документації було достатньо для проведення дослідження, і під час проведення даної експертизи не виникло жодних сумнівів щодо психічного стану ОСОБА_6, оскільки в жодному записі під час чисельних госпіталізацій не зазначено про консультування лікарем-психіатром, відсутні звернення до лікаря-психіатра, особа не перебувала на диспансерному обліку у лікаря-психіатра. При цьому експерт пояснила, що посилання позивача на те, що батько був скупий, не давав грошей, нібито виганяв їх з квартири - свідчить про особливості характеру особи, але не про психічні розлади.

Суд приймає даний висновок експертизи в якості належного і допустимого доказу, оскільки суду надані підтвердження, що експертиза проведена атестованими судовими експертами, які відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу», і внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів» (а.с. 162, 171-178, 221).

Допитана в суді свідок ОСОБА_11, яка є сусідкою позивача, пояснила, що ОСОБА_6 погано чув, останній час, на її думку, був якийсь неадекватний, його неадекватність виражалась в тому, що він розводив перепелів на балконі на сьомому поверсі, в зв'язка у чим був неприємний запах.

Допитана в суді свідок ОСОБА_12, яка є подругою дружини позивача, пояснила, що на її думку, ОСОБА_6 був психічно нездоровий, неадекватний, він заві перепелів у квартирі, де були новонароджені діти. У ОСОБА_6 були незрозумілі перепади настрою, він ходив по квартирі у трусах, що також на думку свідка, свідчить про неадекватність особи.

Допитані в судому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_13, кі є рідними братами померлого ОСОБА_6, пояснили, кожен окремо, що ОСОБА_6 ніколи не виявляв ознак психічного розладу, лише скаржився, що діти не відвідують його у лікарні. Заповіт він хотів скласти на доньку ОСОБА_8, він цього не скривав. Практично до смерті він керував автомобілем, сам отримував пенсію, розпоряджався грошима.

Згідно роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до положень ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом зазначеної норми для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, тощо).

У зв'язку з тим, що предметом судового дослідження є психічний стан особи в момент вчинення правочину, судом за клопотанням сторони позивача по справі була призначена посмертно судово-психіатрична експертиза відносно ОСОБА_6., проведення якої було доручено експертам Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру.

Як вбачається з акту № 356 від 10 вересня 2015 року посмертної судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_6 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час підписання заповіту, тобто станом на 02 вересня 2014 року.

Таким чином, експертами надано категоричний висновок стосовно психічного стану ОСОБА_6 на час складання заповіту.

До пояснень свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з приводу неадекватної, на їх думку поведінки ОСОБА_6 суд ставиться критично, оскільки ці особи не є спеціалістами в області психіатрії, їх свідчення є суб'єктивною думкою, і можуть свідчити лише про особливості характеру особи, а не про наявність хронічного психічного захворювання чи психічні розлади.

Посилання позивача на лист Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру з приводу того, що згідно карти виїзду швидкої медичної допомоги № 759, 24.04.2013 року о 19.04 був здійснений виїзд спеціалізованої бригади швидкої допомоги за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_6 (а.с.159) - суд не може покласти в основу рішення, та вважає, що вказаний факт не є підставою для визнання заповіту недісйним.

Так, по-перше, з листа вбачається, що виїзд відбувся 24.04.2013 року, тобто за півтора роки до складання заповіту.

По-друге, з листа не вбачається, що в результаті виклику особа була в подальшому госпіталізована до психіатричного закладу, чи поставлена на диспансерний облік до психіатра і що взагалі ОСОБА_6 надавалась психіатрична допомога в зв'язку з даним викликом.

Крмі того, з наданого суду висновку дільничного інспектору від 28.04.2013 року вбачається, що 25.04.2013 року ОСОБА_6 звертався до міліції з приводу суперечки з сином на побутовому ґрунті (а.с. 157).

З дати звернення ОСОБА_6 до міліції (25.04.2013 року), та з дати виклику спеціалізованої бригади (24.04.2013 року) суд приходить до висновку, що на той період син з батьком перебували у конфліктних відносинах, і виклики міліції та психіатричної допомоги конфліктуючими сторонами могли бути наслідком цих неприязних відносин, з метою психічного впливу один на одного.

Єдиноразовий виїзд спеціалізованої бригади швидкої допомоги за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_6 - не є підтвердженням наявності у даної особи хронічного психічного захворювання, хворобливого розладу психічної діяльності або недоумства. Тим більше, будь-якої медичної документації на підтвердження психічного захворювання померлого -суду не було надано.

Позивачу надавалась можливість протягом усього час розгляду справи зібрати та надати суду докази на підтвердження позову, також задоволені всі клопотання про витребування медичної документації з усіх медичних закладів, де коли-небудь лікувався померлий ОСОБА_6

Однак, позивачем ОСОБА_1 не було надано суду жодних доказів того, що у момент складання заповіту ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Свідки, допитані в суді, також не підтвердили наявності у ОСОБА_6 ознак психічного розладу.

Посилання позивача на те, що його батько хворів на цироз печінки - не є підтвердженням його психічного розладу та не усвідомлення ним своїх дій в момент складення ним заповіту, оскільки причиною смерті був хронічний тромбофлебіт глибоких вен нижніх кінцівок, про що зазначено у актовому записі про смерть № 1651 від 16.12.2014 року, посилання на який є також у висновку судово-психіатричної експертизи (а.с.142, зворот).

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позивача відносно того, що його батько під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними - спростовані наявними у справі доказами.

За вказаних обставин, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним відповідно до ч.1 ст. 255 ЦК України.

Із заповіту вбачається, що ОСОБА_6 02 вересня 2014 року належну йому на праві власності квартиру заповів своїй донці ОСОБА_4 (а.с.18).

Як вже було встановлено судом, незважаючи на оформлення свідоцтва про право власності на всю квартиру, померлому належала 1/2 частина квартири (подружня частка), згідно положень ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, та 1/6 частина квартири, яку він успадкував після смерті дружини ОСОБА_7, а всього: 1/2 + 1/6 = 4/6 частини.

Сторони даного факту не оспорюють.

ОСОБА_4 своєчасно звернулась до нотконтори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_6 (а.с.75).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Інший спадкоємець - ОСОБА_1 не має права на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України.

Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, суд вважає необхідним визнати за ОСОБА_4 право власності на 4/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою по запропонованому нею варіанту підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

В своєму позові ОСОБА_4 просить виділити їй у користування кімнати площею: 22,1 кв. м з лоджією, 8,7 кв. м., 12,1 кв. м з балконом; а ОСОБА_1 виділити у користування кімнату площею 11,7 кв. м., що відповідає часткам співвласників у їх праві власності на квартиру (5/6 та 1/6).

Кухню, ванну кімнату, туалет, кладову, коридор позивачка просить залишити в загальному користуванні.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник не висловили своєї думки щодо порядку користування квартирою, лише заперечувати проти позову в цілому.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим встановити такий порядок користування квартирою, як просить позивач, задовольнивши зустрічний позов в цій частині.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, згідно правила пропорційного розподілу судових витрат, в зв'язку з частковим задоволенням первісного позову в частині майнових вимог та у зв'язку з повним задоволенням зустрічного позову, суд вваж є необхідним розподілити судові витати наступним чином: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за вимоги майнового характеру у сумі 1136,17 грн. (а.с.3); та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір у сумі 3400 грн. (а.с.95).

На підставі ст.ст. 16, 225, 1223, 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/6 частину квартири та визнання заповіту недійсним - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 5/6 частин квартири та встановлення порядку користування квартирою - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та на 4/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а всього визнати за ОСОБА_4 право власності на 5/6 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Встановити наступний порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1:

-ОСОБА_4 виділити у користування кімнати площею: 22,1 кв. м з лоджією, 8,7 кв. м., 12,1 кв. м з балконом;

-ОСОБА_1 виділити у користування кімнату площею 11,7 кв. м.

Кухню, ванну кімнату, туалет, кладову, коридор - залишити в загальному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за вимоги майнового характеру у сумі 1136,17 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір у сумі 3400 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні - з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено протягом п'яти днів з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Г.В.Кривцова