Справа № 495/5493/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Чумаченко О.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії СТ № 089185 виданий 23.01.2009 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серії КК № 568802 виданий 18.12.2000 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1421/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП

В С Т А Н О В И В:

18.07.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 11.08.2016 року уточнень) до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП (а.с.1-3, 43-45).

Так, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1:

- заподіяний йому матеріальний збиток і затрати на проведення обстеження автомобіля у розмірі 30 266,88 грн.;

- витрати по оплаті судового збору і послуг адвоката розмірі 600 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що власником автомобіля марки ВАЗ 21093, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 є ОСОБА_3 На підставі довіреності від 18.02.2016 року за № 42 ОСОБА_1 має право розпоряджатися та користуватися вказаним автомобілем. 07.06.2016 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки Volkswagen Transporter, д/н 943-26ОЕ допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 У результаті ДТП автомобіль НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження, які згідно із висновком від 23.06.2016 року, склали 20 401,51 грн., а вартість відновлювального ремонту 28.566,88 грн. Вина ОСОБА_2 у скоєнному адміністративному правопорушенні підтверджується винесеною 14.06.2016 року постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

Відповідаем ОСОБА_2, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, згідно з яким він просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з тих підстав, що ДТП було скоєно також з вини і позивача. Зазначена позивачем сума понад 28 тис. грн. була визначена без урахування фізичного зносу вузлів і деталей автомобіля, відповідальність за що не може бути покладена на відповідача. Позивач не скористався своїм правом на компенсацію збитків у спосіб визначений законодавством та звернувся у неналежний спосіб до суду, жодних доказів звернення позивача до страхової компанії або відмови у компенсації збитків страховою компанією позивачем суду не тнадано (а.с.46-48).

Позивач ОСОБА_1, у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, у судовому засіданні подані до суду заперечення підтримав в повному обсязі та просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення сторін суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, власником автомобіля НОМЕР_2 є ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АНС № 254484, виданим 31.10.2008 року 1-им відділенням РЕР м. Маріуполя при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області (а.с.6).

Згідно із довіреністю від 18.02.2016 року за № 42, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, повязані з експлуатацією, а також розпорядженням належним їй транспортним засобом марки ВАЗ 21093, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 (а.с.7).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07.06.2016 року о 12 годині 15 хвилин, на перехресті вул. Ізмаїльської,109 та Тургенева в місті Білгород-Дністровському Одеської області, автомобіль НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1, зазнав значних ушкоджень, що підтверджуються довідкою № 000573, виданою поліцейським Білгород-Дністровського ВП ОСОБА_4 (а.с.9).

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2016 року ОСОБА_2 визнано винниму вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАПУкраїни та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень на користь держави (а.с.8).

Як було вище зазначено, внаслідок зазначеної вище ДТП, транспортний засіб марки ВАЗ 21093, д/н НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1,власником якого є ОСОБА_3, внаслідок неправомірних дійОСОБА_2 отримав механічні пошкодження.

Для визначення вартості пошкоджень, які було отримано автомобілем НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3, остання звернулася до ФОП ОСОБА_5 та уклала з ним Договір № 271/6-16 від 15.06.2016 року щодо встановлення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу, за що, згідно квитанції № 271 від 15.06.2016 року, сплатила 1 700 грн. (а.с.9).

Відповідно до Висновку щодо встановлення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 271/6-16, складеному ФОП ОСОБА_5 23.06.2016 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля ВАЗ 21093, реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 20 401,51 грн. Вартість відновлювального ремонту легкового автомобіля ВАЗ 21093, реєстраційний номер НОМЕР_1, без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить 28 566,88 грн. Ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21093, реєстраційний номер НОМЕР_1, до моменту ДТП, становить 70 129,48 грн. (а.с.10-20, 22-29).

Оскільки, відповідач ОСОБА_2, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2016 року визнаний винним в даній дорожньо-транспортній пригоді, то він відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166, ч.ч. 1, 2 ст.1187, ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України повинен відшкодовувати завдані збитки.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування йому матеріальної шкоди, завданої відповідачем внаслідок ДТП.

Між тим, суд з такими вимогами ОСОБА_1 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності,безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтями 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, власником автомобіля НОМЕР_2 на даний час є ОСОБА_3, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії АНС № 254484, видане 31.10.2008 року 1-им відділенням РЕР м. Маріуполя при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області (а.с.6). та не заперечується і самим позивачем, а ОСОБА_1, згідно із довіреністю від 18.02.2016 року за № 42, лише уповноважений ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, повязані з експлуатацією, а також розпорядженням належним їй транспортним засобом марки ВАЗ 21093, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 (а.с.7).

За таких обставин, правом на відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2 внаслідок ДТП автомобілю НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3, наділений саме власник вказаного автомобіля ОСОБА_3, а не ОСОБА_1

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2 внаслідок ДТП.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковою.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, скоєне ОСОБА_2 07.06.2016 року адміністративне правопорушення та пошкодження автомобіля НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3, не порушують права ОСОБА_1, які він просить захистити.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15-16, 22, 316-317, 319, 321, 328, 1166, 1187, 1192 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 88, 157, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко