Справа № 161/3412/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/294/16 Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Мудренко Л. І.,

за участю секретаря Губарик К. А.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання договору про надання споживчого кредиту і додатків до нього недійсним та неукладеним, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом. Вказував на те, що 13 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник якого ПАТ «УкрСиббанк») і ним було укладено кредитний договір з додатками № 1 та № 2 на суму 20000 доларів США зі сплатою 13,40 % річних на строк по 13 лютого 2018 року. За умовами договору погашення отриманого ним споживчого кредиту мало проводитись шляхом сплати щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 305 доларів США, а для забезпечення його виконання мала бути прийнята застава нерухомості та порука.

Посилаючись на те, що при укладенні зазначеного договору було порушено ряд положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема - щодо надання повної інформації про умови кредитування, розмір відсотків, які він має сплатити за користування кредитом, сукупну вартість кредиту за весь розрахунковий період 120 місяців, а також вважаючи цей договір несправедливим із-за дисбалансу договірних прав і обовязків його сторін, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати кредитний договір від 13.02.2008 року № 0 недійсним та неукладеним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року в позові ОСОБА_2 І до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору з додатками недійсним та неукладеним відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне і необґрунтоване, прийняте без зясування всіх обставин справи, з порушенням норм процесуального права і невірним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким визнати кредитний договір з додатками недійсним.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що 13 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (на даний час Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») і позивачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого кредитодавець банк надав позивачу кредит в сумі 20000 доларів США під 13,40 % річних, а позичальник зобовязувався повернути суму кредиту та сплатити відсотки до 13 лютого 2018 року, шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 305 доларів США на відкритий у банку рахунок.

Вказаний договір та додатки до нього: № 1 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту; №2 «Тарифи Банку» щодо всіх комісій банку, що повязані із наданням та обслуговуванням кредиту були підписані його сторонами без жодних застережень і внесення змін (т. 1 а. с. 8-15).

Пунктом 10.13 цього договору передбачено, що його підписання позичальником свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він визнає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 3 а. с. 13-16 зміст інформаційного листа).

В день укладення кредитного договору, для забезпечення виконання позичальником кредитних зобовязань, між банком іпотекодержателем та іпотекодавцями ОСОБА_2, ОСОБА_4, укладено договір іпотеки нерухомого майна, за яким в іпотеку передано належну на праві спільної часткової власності іпотекодавцям двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 а, в м. Луцьку, Волинської області (т. 1 а. с. 112-115).

З наявних у матеріалах справи: виписки за кредитним договором за період з 13.02.2008 року по 03.03.2015 року, квитанцій, повідомлення банку від 02.03.2015 року вбачається, що позивач тривалий час без порушень сплачував щомісячні фіксовані платежі на погашення кредиту, виконуючи тим самим умовами договору, і заборгованість його перед кредитодавцем станом на 27.02.2015 року становила лише 305 доларів США (т. 1 а. с. 26-37, 46-106, 111).

Крім того встановлено, що відповідач ПАТ «УкрСиббанк», на час укладення кредитного договору з позивачем, мав право на підставі отриманої у встановленому порядку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, проводити кредитування позичальників в іноземній валюті без індивідуального ліцензування кожної з таких операцій (т. 3 а. с. 92 -95).

Наведені обставини дають підстави вважати, що позичальник був ознайомлений із умовами споживчого кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядку погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на самому договорі, додатках № 1 і № 2 до кредитного договору, тобто отримав від банку повну і достовірну інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: порушення умовами договору принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призведення умовами договору до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдання умовами договору шкоди споживачеві.

Аналіз оспорюваного позивачем кредитного договору з додатками і зокрема змісту п. 10.13 цього договору, а також та обставина, що після укладення кредитного договору позивач постійно і тривалий час виконував його умови, що свідчить про погодження його з умовами договору дають підстави для висновку, що позивач, підписуючи цей договір, вважав його умови цілком прийнятними і справедливими по відношенню до себе.

Отже, встановивши наведені обставини та давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивача і цілком правомірно прийняв рішення про відмову у визнанні недійсним осопрюваного правочину.

Крім того, на думку колегії суддів, правильною є відмова суду позивачу у визнанні кредитного договору неукладеним, оскільки вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів сторін договору, передбачених законом (ст. 16 ЦК України).

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишено баз змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді