Номер провадження: 22-ц/785/7091/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Ващенко Л.Г., Суворова В.О.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: Одеське міське управління юстиції, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5 «Про визнання незаконними та скасування рішень, розпоряджень, визнання недійсними свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та договору дарування обєктів нерухомого майна, та скасування записів про державну реєстрацію права власності», за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2016 року «Про відмову у зменшенні судового збору та повернення позову», -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_4, Одеської міської ради, ВК Одеської міської ради, Приморської РА Одеської міської ради, третя особа Одеське міське управління юстиції, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування рішення ВК ОМР, рішень ОМР, розпоряджень Приморської РА ОМР, визнання недійсними свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та договору дарування обєктів нерухомого майна, та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

19.04.2016 року третя особа ОСОБА_5 звернулась до суду з самостійними вимогами до ОСОБА_4, ОСОБА_4, Одеської міської ради, ВК Одеської міської ради, Приморської РА ОМР, третя особа Одеське міське управління юстиції, про визнання незаконними та скасування актів індивідуальної дії та визнання недійсними правочини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 року позовну заяву ОСОБА_5 залишено без руху, у звязку з не недоплатою судового збору у розмірі 11024 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2016 року суд відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 про зменшення розміру судових витрат за позовом ОСОБА_5

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2016 року суд відмовив у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 про зменшення розміру судових витрат за позовом ОСОБА_5 та надав останній строк для усунення недоліків.

14.07.2016 року до суду надійшло додаткове клопотання представника ОСОБА_5 про зменшення розміру судових витрат, встановивши їх розмір рівним розміру вже сплаченого ОСОБА_5 судового збору, яка мотивована тим, що ухвалою від 14.06.2016 року та 30.06.2016 року суд відмовив у задоволенні заяви про зменшення розміру судових витрат, у звязку з відсутністю письмових доказів майнового стану ОСОБА_5 та 24.06.2016 року УПФУ у Веселинівському районі Миколаївської області видало довідку № 192 про розмір нарахованої та фактично сплаченої пенсії ОСОБА_5 З цієї довідки вбачається, що встановлена судом сума судового збору перевищує річний розмір пенсії за віком, яку отримує ОСОБА_5 Крім того, вказана пенсія є єдиним джерелом забезпечення її фізичного існування, інших доходів у неї немає. Одночасно, представник ОСОБА_5 надав суду довідку № 102 від 08.07.2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України», з якої вбачається, що станом на 08.07.2016 року у ОСОБА_5 у ТВБВ №10014/0161 філії Миколаївського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» рахунків немає; довідку видану ВК Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області про склад сімї; довідку Управління соціального захисту населення РДА Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, з якої вбачається, що ОСОБА_5 перебуває на обліку в управлінні; довідку Веселинівської районної державної адміністрації з якої вбачається, що ОСОБА_5 не зареєстрована як фізична - особа підприємець.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_5 про зменшення розміру судових витрат, позов ОСОБА_5 визнаний неподаним та повернутий позивачу.

01.08.2016 року ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на вказану ухвалу районного суду, по якій просить ухвалу скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд першої інстанції (суддя одноособово), повертаючи позовну заяву ОСОБА_5, обґрунтував це рішення тим, що позивач не виконав вимоги ухвали від 30.06.2016 року - не усунув недоліки позову: не сплатив судовий збір у повному обсязі.

З такими висновками судді колегія суддів погоджується частково, оскільки висновки суду щодо необхідності повернення позову зроблені передчасно та при неповно зясованих обставинах.

За правилами ч. 2 п. 4 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 121 ЦПК суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України, або не сплачено судовий збір постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Якщо позивач, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст. 119, 120 ЦПК України, сплатить суму судових витрат, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Колегію суддів встановлені такі обставини.

Третя особа ОСОБА_5, звертаючись до суду із самостійним позовом, предявила 23 вимоги.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_5 повинна була сплатити судовий збір у розмірі 12677,60 грн. із розрахунку за кожну вимогу по 551,20 грн. (551,20 х 23 = 12677,60).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 було сплачено судовий збір у розмірі 1653,60 грн.

Таким чином, районним судом було обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_5 сплатила судовий збір не в повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_5 просила зменшити розмір судового збору, посилаючись на тяжкий фінансовий стан пенсіонера.

На підтвердження своїх доводів щодо зменшення розміру судового збору, ОСОБА_5 надала письмові докази.

Так, 24.06.2016 року УПФУ у Веселинівському районі Миколаївської області видало довідку № 192 про розмір нарахованої та фактично сплаченої пенсії ОСОБА_5, з якої вбачається, що встановлена судом сума судового збору перевищує річний розмір пенсії за віком, яку отримує ОСОБА_5; з довідки № 102 від 08.07.2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України», вбачається, що станом на 08.07.2016 року у ОСОБА_5 у ТВБВ №10014/0161 філії Миколаївського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» рахунків немає; з довідки Управління соціального захисту населення РДА Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області вбачається, що ОСОБА_5 перебуває на обліку в управлінні; з довідки Веселинівської районної державної адміністрації вбачається, що ОСОБА_5 не зареєстрована як фізична - особа підприємець.

Таким чином, вищезазначена пенсія є єдиним джерелом забезпечення фізичного існування ОСОБА_5, інших доходів у неї немає.

Зазначені обставини не були враховані та прийняті до уваги районним судом, у звязку з чим суд першої інстанції прийшов до передчасних висновків про відмову у зменшенні розміру судового збору, визнання позову не поданим та його повернення третій особі з самостійними вимогами, а тому ухвала постановлена при неповно зясованих обставинах справи, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 ЦПК України є підставою для її скасування.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Крім того, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення п. 1 ст. 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Відповідно до ч. 1., ч. 3. ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, повязаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Як зазначено в п. 29 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», єдиною підставою для відстрочення, розстрочення, звільнення від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно ст. 10 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому законом порядку і розмірі.

На підтвердження тяжкого майнового стану ОСОБА_5 надала відповідні письмові докази.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала районного суду про повернення позову постановлена з порушенням норм процесуального права, не може бути визнана законною та обґрунтованою та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням позовної заяви до суду першої інстанції для вирішення питань, повязаних з відкриттям провадження у справі за позовом третьої особи.

Керуючись ст. ст. 303, 311 ч.1 п. 1, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2016 року скасувати.

Передати питання щодо відкриття провадження у справі за позовом третьої особи з самостійними вимогами на новий розгляд до того ж суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

05.10.2016 року м. Одеса