Справа № 2/489/231/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 лютого 2016 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, третя особа - ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування.

Позивачка вказує на те, що її матері - ОСОБА_4, чоловіку матері ОСОБА_5, та її зведеній сестрі ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності належала квартира АДРЕСА_1 по 1/3 частці кожному з них.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік ОСОБА_4 та її, позивачки вітчим, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його донька ОСОБА_6, яка до своєї смерті проживала в квартирі АДРЕСА_1.

Вона з вересня 2009 року постійно проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вела з ними спільний побут, оскільки вони були непрацездатними та через свої захворювання потребували постійного догляду та утримання. До теперішнього часу вона проживає за вказаною адресою.

Вона звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, проте їй було роз'яснено про необхідність звернення до суду у разі відсутності документів, що підтверджують родинні та інші відносини зі спадкодавцями для встановлення факту родинних відносин або встановлення факту проживання зі спадкодавцями однією сім'єю на менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд задовольнити позов, встановити факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцями ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з вересня 2009 року до часу відкриття спадщини та визнати за нею право власності в порядку спадкування після їх смерті за законом на квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому вимоги позову уточнила, просила суд встановити факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцями ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з вересня 2009 року до часу відкриття спадщини та визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, визнавши таким чином за нею право власності на цілу квартиру АДРЕСА_1.

В судове засідання позивачка не з'являлася. Про час і місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги уточненого позову підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 18 лютого 2016 року не з'явився. Про час і місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, при вирішенні справи позивач покладався на розсуд суду.

В судовому засіданні 18 лютого 2016 року представник третьої особи ОСОБА_3, залученого до участі у справі в якості третьої особи ухвалою суду від 26 січня 2016 року, проти позову заперечувала, подавши до суду письмові заперечення на позов. Посилалася на те, що твердження позивачки про факт постійного проживання її зі спадкодавцями не відповідає дійсності. Так, позивачкою додано до позову акт про постійне її проживання за місцем знаходження спадкового майна та місцем проживання спадкодавців, проте, сусідам спадкодавців особи, зазначені в цьому акті як мешканці сусідніх квартир, не відомі, крім того немає даних, що беззаперечно ідентифікували б таких осіб. Вказувала на те, що саме ОСОБА_3, знаючи про те, що його родичі - спадкодавці у справі, хворіють на невиліковні тяжкі хвороби і потребують сторонньої допомоги, постійно надавав їм матеріальну допомогу, піклувався про них як фінансово так і шляхом виклику найманих працівників (доглядальниць), яким сплачував за це матеріальну винагороду. Крім того, саме ним, а не позивачкою були надані кошти на поховання спадкодавців, про що представник третьої особи надала до суду відповідні квитанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

13 серпня 2001 року згідно з розпорядженням № 2369-р видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5, та членів його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_6, по 1/3 частці за кожним з них.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 грудня 2006 року зареєстроване право приватної спільної часткової власності по 1/3 частці за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на підставі даного свідоцтва про право власності. Номер запису 16579 в книзі 92.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки спірної квартири.

Згідно відповіді Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 19 листопада 2015 року, наданої на запит суду, та за даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19 листопада 2015 року спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилася.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на частку спірної квартири. Спадкоємцем за законом після його смерті була його донька ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5. Після її смерті відкрилася спадщина на частку спірної квартири.

Згідно відповіді Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 19 листопада 2015 року, наданої на запит суду, та за даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19 листопада 2015 року спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилася.

18 березня 2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. була заведена спадкова справа № 07/2015 до майна померлої ОСОБА_6 після звернення ОСОБА_3 - як двоюрідного брата спадкодавиці, із заявою про прийняття спадщини.

Постановою від 7 жовтня 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 оскільки ним не були надані в повному обсязі відповідні документи про підтвердження його родинних стосунків з померлою ОСОБА_6.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 07/2015, дослідженої в судовому засіданні, ОСОБА_2 4 грудня 2015 року звернулася до приватного нотаріуса Пехлак О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6.

Постановою від 4 грудня 2015 року ОСОБА_9 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6.

Нотаріусом встановлено, що факт проживання заявниці ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, не співпадає з адресою останнього місця проживання померлої ОСОБА_6, що підтверджується довідкою ЖКП Миколаївської міської ради «Південь» № 1143 від 8 квітня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, померлі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за свого життя проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 по день своєї смерті (довідка ЖКП Миколаївської міської ради «Південь» від 8 квітня 2015 року).

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно, у тому числі і при розгляді справ про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі ст.ст. 1296, 1297 ЦК України, Закону України «Про нотаріат» (з наступними змінами та доповненнями) видається нотаріусами.

При цьому, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил Глави 86 ЦК України.

Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.

Відповідно до ст. ст. 1261, 1264 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

В четверту чергу - особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, а також утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно статей 1268 - 1270, 1272 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, при вирішенні даної категорії справи, необхідно виходити з того, що до спадкоємців четвертої черги належить не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Для підтвердження проживання однією сім'ю необхідно підтвердити факт ведення спільного господарства зі спадкодавцями, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально.

Відповідно до роз'яснень п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За такого, для визнання сукупності осіб, які проживають разом в одному житловому приміщенні, - сім'єю, необхідно довести те, що таке проживання є постійним; названі особи ведуть спільне господарство й пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Натомість в матеріалах цивільної справи немає жодного доказу, який би підтверджував твердження позивачки, викладені нею в позові, а саме, відсутні документи, які підтверджують спільне проживання позивачки зі спадкодавцями, час спільного проживання, що вони були пов'язані між собою спільним побутом, та що зазначений п'ятирічний строк виповнився на момент відкриття спадщини, а тому не можна вважати її спадкоємцем четвертої черги за законом.

Крім того, надані позивачкою до суду прибутковий касовий ордер № 14 від ІНФОРМАЦІЯ_5 з відміткою про підставу «за ритуальні послуги й організацію поховання», квитанції до прибуткового касового ордеру від ІНФОРМАЦІЯ_3, та від ІНФОРМАЦІЯ_4, видані ТОВ «САЛТАНТЕС», мають лише відтиски печатки зазначеного підприємства без наявності будь-якого підпису бухгалтера чи касира.

Згідно довідки з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Товариство з обмеженою відповідальністю «САЛТАНТЕС» має видом своєї діяльності оптову торгівлю фруктами та овочами, іншими продуктами харчування, текстильними товарами, іншими видами оптової торгівлі. З 13 січня 2010 року підприємство знаходиться в стані припинення.

Таким чином, надані позивачкою докази не можуть вважатися належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215, 235, 256, 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська