Справа № 720/1394/16-ц
Провадження № 2/720/736/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Костичанівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1. Спадщину після його смерті прийняли його дружина - ОСОБА_3, яка мала право на обов'язкову частку у спадщині та він, як спадкоємець за заповітом. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, яку він як спадкоємець за законом 2 черги прийняв своєчасно. Але оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 та на 3/4 частки домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача - Костичанівської сільської ради Новоселицького району в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що по АДРЕСА_1 розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд.

Дане домоволодіння відносилося до категорії дворів службовців і було побудовано подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до 1967 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини.

Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.

Так, у 1966 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них.

Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.

Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, діючий на час закінчення побудови господарських споруд домоволодіння, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З актового запису про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що вони уклали свій шлюб 14 жовтня 1952 року.

Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді ОСОБА_2, на час коли останній перебував у шлюбі з ОСОБА_3, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до заповіту, який був складений 04 червня 2010 року від імені спадкодавця ОСОБА_2 та посвідчений секретарем Костичанівської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець все своє майно заповів позивачу ОСОБА_1.

Таким чином, спадщину після смерті ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом на 1/4 частку домоволодіння прийняв позивач ОСОБА_1 та на обов'язкову долю у спадщині яка склала 1/4 частку домоволодіння прийняла дружина спадкодавця ОСОБА_3, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Костичанівської сільської ради Новоселицького району № 371 від 13 травня 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на 3/4 частки вказаного домоволодіння, а саме на 1/2 частку належну їй як члену службового двору та на 1/4 частку домоволодіння, як обов'язкову долю у спадщині після смерті свого чоловіка ОСОБА_2.

З свідоцтв про народження позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 29 серпня 1956 року та ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 24 травня 1952 року вбачається, що їх батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що свідчить про те, що спадкодавець ОСОБА_3 була сестрою позивача ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Спадщину після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець за законом 2 черги своєчасно прийняв позивач, звернувшись протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із відповідною заявою до нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 та спадкоємцем 2 черги за законом після смерті ОСОБА_3, спадщину після їх смерті прийняв своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування.

На підставі ст.ст. 328, 1223, 1241, 1262, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А», сараїв літера «Б», «Г», «Д», гаражу літера «В», вбиральні літера «Е», огорожі № 1,2 та розташовано по АДРЕСА_1, а саме в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 на 1/4 частку домоволодіння та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на 3/4 частки домоволодіння.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: