У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 1995 року належить ј частина квартири АДРЕСА_1, у якій він зареєстрований. Співвласниками квартири є відповідачі.

Позивач указував про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою, змінили вхідні двері та замки, унаслідок чого порушують його права як співвласника зазначеного нерухомого майна.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд вселити його у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, змінити договір найму житлового приміщення, виділити йому у користування кімнату площею 10,0 кв. м, площу загального користування залишити у спільному користуванні, зобов'язати комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» укласти з ним окремий договір найму житлового приміщення і відкрити на його ім'я окремий рахунок на кімнату площею 10,0 кв. м.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого виділено у користування ОСОБА_3 кімнату жилою площею 10,0 кв. м з балконом; приміщення кухні площею 7,4 кв. м, ванної кімнати площею 2,6 кв. м, туалетної кімнати площею 1,0 кв. м, коридорів площею 11,8 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 залишено у спільному користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, як співвласників. Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності (користування) приміщеннями квартири АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що встановлення порядку користуванням приміщенням квартири між її співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному з співвласників, а, отже, виділення позивачу кімнати розміром 10,0 кв. м враховує баланс інтересів кожного із співвласників. При цьому суд зазначив, що неповнолітні діти, які зареєстровані та проживають в квартирі, не є співвласниками квартири і на них частка у житлі не розраховується.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником ј частини квартири АДРЕСА_1, іншими співвласниками квартири є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яким також належить по ј чистині квартири кожному.

Згідно з довідкою форми № 3 від 4 лютого 2015 року у вищевказаній квартирі зареєстровано шість осіб, а саме позивач, ОСОБА_3, відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її малолітні діти - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що власник квартири має право вселяти в належне йому житлове приміщення своїх неповнолітніх дітей без згоди інших співвласників.

Ураховуючи викладена, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули увагу на те, що малолітні діти - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в установленому законом порядку були вселені у спірну квартиру разом з матір'ю - ОСОБА_6, яка є співвласником квартири, унаслідок чого набули права користування вказаною квартирою нарівні з її власниками.

Судом також установлено, що спірна квартира є трикімнатною, а кожен із чотирьох співвласників має право на виділ йому в користування окремої кімнати. Вищевказана квартира, загальною площею 41,9 кв. м, частина кожного у користуванні зазначеною квартирою становить 6,98 кв. м, а саме 41,9 кв. м / 6 осіб зареєстрованих у ній. Крім того, один із співвласників квартири - ОСОБА_4 - є інвалідом ІІ групи.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що в силу ст. 104 ЖК УРСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не встановили чи не перевищує виділена позивачу окрема кімната, загальною площею 10,0 кв. м, його частку у користуванні квартирою, яка складає 6,98 кв. м, чи можливе виділення позивачу у користування окремої кімнати, у разі якщо у спірній квартирі три кімнати, а співвласників чотири, які не давали згоди на спільне проживання.

Доводи суду про те, що неповнолітні діти, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі, не повинні враховуватись при визначенні частки у житлі, яка припадає на кожного зі співвласників, є безпідставними, оскільки діти вселились та проживають у квартирі в установленому законом порядку, отже, мають право користуватися житлом. Спір стосується порядку користування квартирою, а не поділу квартири в натурі між співвласниками.

Посилання апеляційного суду на постанови Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року № 6-12 цс 13, від 17 лютого 2016 року № 6-1500 цс 15 безпідставні, оскільки стосуються інших як фактичних обставин (незначне відступлення від часток), так і іншого правозастосування (поділ будинку в натурі).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик