Справа № 442/1245/16 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/3184/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача ТзОВ «Чагарі» - Кушніра І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Маряна Юріївна про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ «Л-1» (ряд 2, місце 33) на АДРЕСА_1 площею 8,20 кв.м., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою Маряною Юріївною 03 липня 2013 року. Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки судом до спірних правовідносин неправильно застосовано норми матеріального права, не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Зазначає, що висновки суду про те, що позивач хоча і не є стороною договору дарування, однак має право звернутися в суд з вимогою про визнання такого договору недійсним так як договір порушує їх права і інтереси, не відповідають обставинам справи, оскільки судом не прийнято до уваги постанову ВГСУ від 12.08.2012 року, якою відмовлено ТзОВ «Чагарі» у задоволенні позову про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, зокрема нерухоме приміщення, що є предметом договору дарування від 03.07.2013 року. Також, судом не прийнято до уваги того, що на сьогодні право оренди земельної ділянки, під нежитловим приміщенням, що перебуває у власності апелянта, належить ОК «Єдність-Разом», а ТзОВ «Чагарі» з грудня 2012 року не мають права оренди на зазначену земельну ділянку. Крім цього, зазначає, що матеріали справи не містять належних даних, яким чином договір дарування від 2013 року, укладений між апелянтом та ОСОБА_6, порушує майнові права та/або законні інтереси ТОВ «Чагарі», оскільки ТзОВ «Чагарі» не є власником нерухомого майна, що є предметом договору дарування та ТзОВ «Чагарі» не має в законному користуванні земельної ділянки під зазначеним нерухомим майном, що вказує на відсутність порушення їх прав спірним договором.

В судове засідання відповідачі та третя особа не з'явилися. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись належним чином про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України те, що інтереси відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні захищав представник та те, що від третьої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ст.ст. 202, 204, 215, 216, 717 ЦК України та задовольняючи позов, виходив з того, що згідно оспорюваного договору дарування відповідач ОСОБА_6 подарувала, а інший відповідач ОСОБА_2 прийняв у дар спірне нежитлове приміщення площею 8,2 кв.м. на плані літ «Л-1» (ряд 2, місце 33), що розташоване на АДРЕСА_2 Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року рішення суду, за яким визнано право власності на вказане приміщення за ОСОБА_6, - скасовано. Крім цього, вказаним судовим рішенням встановлено, що торгове приміщення на АДРЕСА_1» споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ «Чагарі» для будівництва та обслуговування ринку; що самим ТзОВ «Чагарі», а не ОСОБА_6, зокрема, здійснювалось таке будівництво ринку; що між ТзОВ «Чагарі» та зокрема ОСОБА_6 укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. На підставі вказаного рішення, судом встановлено приналежність торгових приміщень саме ТзОВ «Чагарі», а не ОСОБА_6, а відтак, на думку суду, укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в тому числі і оспорюваного договору дарування, - порушує права та інтереси вказаного товариства, яке вправі було звернутись до суду з даним позовом, хоч і не було стороною оспорюваного договору.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду суперечать обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги вважає обґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось 3.07.2013 року між відповідачами було укладено договір дарування нежитлового приміщення, за яким ОСОБА_6 подарувала, а інший відповідач ОСОБА_2 прийняв у дар спірне нежитлове приміщення площею 8,2 кв.м. на плані літ «Л-1» (ряд 2, місце 33), що розташоване на АДРЕСА_2 На час укладення договору спірне нежитлове приміщення належало АДРЕСА_3 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/2221/13-ц від 1.103.2013 року за позовом ряду осіб, в тому числі і ОСОБА_6 до Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво (договір а.с. 101-102).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року вказане рішення за апеляційною скаргою ТзОВ «Чагарі» скасовано та у задоволенні позову - відмовлено (рішення апеляційного суду а.с. 33-36).

Посилаючись на те, що саме вони будували на орендованій ними ділянці будівлі ринку, зокрема, і спірне приміщення та воно саме їм належить, а оспорюваний договір, зважаючи, також, і на скасування рішення суду, за яким дарувальник набув такий об'єкт у власність, порушує їх права, - позивач звернувся в суд з даним позовом, у якому просив визнати договір дарування недійсним.

Колегія суддів вважає заявлений із вказаних підстав та із заявленими вимогами позов безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає виходячи з такого.

Положення статей 215, 216 Цивільного кодексу України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, тому вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Отже, реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобов'язального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки ця норма надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Також, відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Про вказане йдеться у ряді постанов Верховного Суду України, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковими до застосування, зокрема: від 11 червня 2014 року № 6-52цс14; від 16.04.2014 року №6-146цс13; від 30 січня 2012 року №6-61цс11; від 24 червня 2015 року № 6-251цс15; від 10 червня 2015 №6-348цс15; від 16 грудня 2015 року №6-1158цс15; від 2 вересня 2015 року №6-1168цс15, а також у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зважаючи на вказане слід вважати обраний позивачем спосіб захисту невірним.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, не оспорювалось та не було спростовано сторонами, жодних даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором, - у матеріалах справи немає.

Дійсно, як встановлено згаданим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року, а також судовими рішеннями Львівського апеляційного господарського суду Львівської області від 12.06.2012 року та Вищого господарського суду України від 16.08.2012 року у справі №21/111 (14/235) (а.с. 69-77) позивачем (ТзОВ «Чагарі») самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано, зокрема, і спірний об'єкт.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

На даний час позивач, також, не є ні власником, ані користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об'єкт. Така перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі від 8.02.2016 року передана в оренду ОК «Єдність разом» (договір оренди землі а.с. 87-88).

Зважаючи на вказане, позивач, як особа, якою здійснювалося самовільне будівництво, зокрема і спірного об'єкту, вправі вирішувати, зокрема, і питання про відшкодування понесених ним витрат на будівництво.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються також і з правовою позицією Верховного Суду України у постанові, що винесена у справі №6-1920цс15 від 4.11.2015 року, що прийнята в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України та є обов'язковою до застосування.

Зважаючи на наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Вказаним слід визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги та таку задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до задоволених вимог слід розподілити судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2016 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Маряна Юріївна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на користь ОСОБА_2 1339,8 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник