У х в а л а

іменем україни

03 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Наумчука М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року заступник прокурора Рівненської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод тракторних агрегатів» (далі - ВАТ «РЗТА») з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна та визнання права власності.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що відповідач набув право власності на частину бази відпочинку за договором купівлі-продажу, через оплатне відчуження на її користь ОСОБА_3, однак первісний договір купівлі-продажу, укладений між ВАТ «РЗТА» та Рівненською міською громадською організацією - спортивним клубом «Торпедо» (далі - СК «Торпедо») рішенням господарського суду визнаний недійсним і таке рішення набрало законної сили, тому просив витребувати майно у відповідача та визнати за ВАТ «РЗТА» право власності на таке майно.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року, позовні вимоги заступника прокурора Рівненської області задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ВАТ «РЗТА» частину бази відпочинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, до складу якої входить:

- теремок літера «А» загальною площею 135,2 кв. м, вартістю 16 075 грн;

- будинок на базі відпочинку літера «Б» загальною площею 18,6 кв. м, вартістю 1 342 грн;

- будинок спальний літера «В» загальною площею 17,8 кв. м, вартістю 4 287 грн;

- будинок господарський літера «Г» загальною площею 22,2 кв. м, вартістю 4 413 грн;

- будинок спальний літера «Е» загальною площею 19,7 кв. м, вартістю 4 172 грн;

- будинок столова літера «Ж» загальною площею 128,5 кв. м, вартістю 21 359 грн;

- будинок літера «З» загальною площею 14,3 кв. м, вартістю 1 103 грн;

- будинок літера «М» загальною площею 16,1 кв. м, вартістю 1 236 грн.

У задоволенні позовних вимоги про визнання права власності на частину бази відпочинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заступник прокурора Рівненської області порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про визнання права власності із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Рішення судів попередніх інстанцій перевіряється лише у частині позовних вимог про визнання права власності, оскільки в іншій частині такі не оскаржуються.

Судами встановлено, що рішенням господарського суду Рівненської області від 14 березня 2007 року у справі № 15/65 визнано дійсним договір купівлі-продажу бази відпочинку, площею 0,2 га по АДРЕСА_1, до складу якої входять, зокрема і спірні об'єкти нерухомого майна, який був укладений 07 липня 2005 року між СК «Торпедо» та ВАТ «РЗТА» (а. с. 8).

Постановою Вищого господарського суду України від 06 серпня 2008 року рішення господарського суду Рівненської області від 14 березня 2007 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд (а. с. 10-15).

За наслідками нового розгляду вищезазначеної справи рішенням господарського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року визнано недійсним договір № 103-106, укладений 07 липня 2005 року між СК «Торпедо» та ВАТ «РЗТА» (а. с. 16-22).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2014 року встановлено, що СК «Торпедо» відчужила спірне майно на користь ОСОБА_4, яка 18 червня 2008 року на підставі рішення третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська» від 15 квітня 2008 року зареєструвала право власності за собою.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 травня 2014 року право власності на спірні об'єкти нерухомого майна, а саме: об'єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1: нежитлова будівля, будинок літера «М»; нежитлова будівля, будинок літера «З»; нежитлова будівля, будинок літера «Е»; нежитлова будівля, будинок на базі відпочинку літера «Б»; нежитлова будівля, будинок господарський літера «Г»; нежитлова будівля, будинок спальний літера «В»; нежитлова будівля,теремок літера «А»; нежитлова будівля, столова літера «Ж», на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року серія та номер 2039 зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 26-28).

На час розгляду справи, частина бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 перебувала у власності ОСОБА_2.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2014 року встановлено, що створене 16 травня 1994 року наказом Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України № 714 ВАТ «РЗТА» є правонаступником майна державного підприємства «Рівненський завод тракторних агрегатів», яке передано до статутного фонду, в тому числі і будівель, споруд та іншого рухомого і нерухомого майна.

На час вирішення спірних відносин Фонд державного майна України є органом управління частки у 36,7 % акцій статутного капіталу ВАТ «РЗТА», що знаходяться у державній власності.

До статутного капіталу ВАТ «РЗТА» включено, зокрема базу відпочинку в с. Решуцьк Рівненського району Рівненської області по вул. Лісова, 2.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 10 грудня 2008 року у справі № 15/65 встановлено, що господарським судом Рівненської області порушено провадження про банкрутство ВАТ «РЗТА» і ухвалою суду від 12 грудня 2003 року з метою забезпечення вимог кредиторів боржника ВАТ «РЗТА» накладено арешт на все майно та грошові кошти, що належать боржникові. Ухвалою від 21 січня 2004 року розпорядником майна ВАТ «РЗТА» призначено ОСОБА_5.

У Державному реєстрі застав рухомого майна 08 вересня 2000 року зареєстровано запис про податкову заставу усіх активів ВАТ «РЗТА».

Зняття арешту з бази відпочинку відбулося через 13 місяців з моменту укладення сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу бази відпочинку.

ОСОБА_5, як розпорядник майна ВАТ «РЗТА», не давала свого погодження на відчуження бази відпочинку, а на момент укладення 07 липня 2005 року договору купівлі-продажу бази між ВАТ «РЗТА» та СК «Торпедо» на спірну базу відпочинку був накладений арешт.

Договір купівлі-продажу бази відпочинку від 07 липня 2005 року укладено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для відчуження майна ВАТ «РЗТА», а також з порушенням вимог, встановлених п. п. 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України, що і стало підставою для визнання судом його недійсності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Разом з цим, захист порушеного права можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.

Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій задоволено вимоги позивача про витребування спірного майна, що є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на вказане майно за власником - ВАТ «РЗТА», тому, у такому випадку, підстави для визнання права власності на вказане майно відсутні.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимог про визнання права власності є правильними і підстави для їх скасування в цій частині відсутні.

Отже доводи касаційної скарги в частині позовних вимог про визнання права власності висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення без змін оскаржуваних рішень судів в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 рокув частині позовних вимог заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Відкритого акціонерного товариства «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_2 про визнання права власності залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

М.І. Наумчук