Ухвала

іменем україни

23 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КузнєцоваВ.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «СМЦ» про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «СМЦ» (далі - ТОВ «СМЦ») про визнання договору позики недійсним в наслідок його безгрошовості.

Позовні вимоги мотивував тим, що 17 жовтня 2011 року товариство в особі директора, яким на той час був позивач, уклало договір позики в розмірі 220 330 грн зі строком повернення до 15 травня 2012 року.

Зазначав, що хоча п. 3 вказаного договору й передбачено, що позикодавець передає позичальнику грошові кошти разом з підписанням договору, однак він не отримував грошових коштів від позикодавця.

Крім того, статутом товариства передбачено, що для укладання правочинів на суму, що перевищує 50 000 грн, директор товариства повинен отримати дозвіл загальних зборів товариства.

Оскільки дозволу загальних зборів товариства директору не було надано на укладення договору позики, кошти не передавались, в касу товариства та до банку не вносились, квитанцій чи прибуткових ордерів не видавалось, просив суд визнати договір недійсним.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 січня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним внаслідок безгрошовості договір позики від 17 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «СМЦ» в особі директора товариства ОСОБА_4

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року зазначене рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК Українивизначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що 17 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ «СМЦ» в особі директора ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 220 330 грн, зі строком повернення 15 травня 2012 року.

Згідно п. 3 договору позики позикодавець передає безпосередньо ОСОБА_4, як представнику позичальника, грошові кошти одночасно з підписанням даного договору. Факт отримання грошових коштів позивальником підтверджується наявністю підпису і печатки позичальника на даному договорі.

Договір позики підписаний особисто ОСОБА_4, що підтверджується висновком почерко-знавчої експертизи № 82 від 17 вересня 2015 року.

Крім того висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС У країни в Сумській області № 78 від 21 вересня 2015 року підтверджується, що відбитки печатки ТОВ «СМЦ» у договорі позики б/н від 17 жовтня 2011 року нанесені печаткою, що належить товариству.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Разом із тим, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ЦК України).

Апеляційний суд, переглянувши рішення районного суду, дослідивши докази в справі, й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог про безгрошовість укладеного договору позики, й відповідно відсутності правових підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд зробив правильний висновок про передачу грошей в момент підписання договору позики, про те що позичальником за договором є ТОВ «СМЦ», а тому ОСОБА_4 не є належним позивачем у справі оскільки, укладаючи договір позики він діяв не як фізична особа, а як директор ТОВ «СМЦ»та в інтересах ТОВ «СМЦ».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що апеляційним судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова