Провадження №2/592/246/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

при секретарі: Троценко Ю. Ю. ,

за участю позивачки: ОСОБА_1 ,

за участю представника позивачки за договором: адвоката ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача за довіреністю: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

30.09.2014 року представник позивачки ОСОБА_1 за договором адвокат ОСОБА_2 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_4 Володимировичапро визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, в якому він зазначив про те, що ОСОБА_1 з 21.12.1990 року по 12.05.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми шлюб було розірвано. 12.05.2010 року Сумській відділ РАЦС видав свідоцтво про розірвання шлюбу відповідно до рішення суду. Зазначене свідоцтво знаходиться у відповідача. Під час подружнього життя на підставі рішення Піщанскої сільської ради № 47 від 19.11.1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була надана земельна ділянка площею 0,1722 га для будівництва жилого будинку в с. В. Піщане, Сумської обл. , по вул. Ярова, буд. 35. На підставі рішення Піщанської сільської ради від 26.11.1993 року зазначену земельну ділянку їм було передано у приватну власність та було видано Державний акт серії ІV-СМ № 048926. У 1993 році відповідно до розробленого проекту розпочалось будівництво жилого будинку на зазначеній земельній ділянці. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 займались будівництвом разом за допомогою найманих працівників. Фінансування будівництва відбувалось за спільні кошти подружжя. За час будівництва був побудований двоповерховий жилий будинок загальною площею 184,3 м ? , були встановлені паркан та ворота. 11.04.2008 року комунальним підприємством Сумське БТІ було виготовлено технічний паспорт на жилий будинок, проте, оскільки він не був введений до експлуатації, права власності на нього ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не отримали. В жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою про поділ спільно нажитого майна за час подружнього життя, предметом якого було незавершене будівництво (буд. 35, вул. Ярова, с. В. Піщане) . Проте, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2012 року у справі № 1806/2-4085/11 було відмовлено у задоволенні позову у звязку з тим, що зазначений жилий будинок не був ведений в експлуатацію. В серпні 2014 року через мережу Інтернет ОСОБА_1 стало відомо про те, що що вищезазначений жилий будинок був виставлений на продаж. Таким чином, вона дізналась про те, що зазначений жилий будинок був введений в експлуатацію її колишнім чоловіком і він, не повідомивши її про це, намагається його продати. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. В той же час ч. 1 ст. 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної і сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 22 КпШС України, що діяв до 2002 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) . При цьому ч. 3 ст. 331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) .Таким чином, недобудований жилий будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя, на що зокрема звертає увагу Верховний Суд України в своїй постанові від 20.06.2012 року по справі № 6-56цс12. Оскільки на сьогоднішній день жилий будинок введено в експлуатацію, а він був побудований під час шлюбу, то відповідно до ст. ст. 68, 69 СК України, ст. 22 КпШС України, ч. 3 ст. 331 ЦК України ОСОБА_1 має право на 1/2 частину зазначеного жилого будинку. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 140, 141 ЦПК України, вона просила: 1. Прийняти позов. 2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку загальною площею 184,3 м ? , розташованого за адресою: за адресою: Сумська область, село Верхнє Піщане, вулиця Ярова, будинок № 35. 3. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати (вхідний № 35227/14 від 30.09.2014 року) (т. 1 а. с. 2, 3) .

19.12.2014 року представник відповідача ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_7 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення на позовну заяву про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, в якій він зазначив про те, що у провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до його довірителя ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя. Проти позову він заперечує, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки дійсно, як зазначено у позовній заяв,і відповідач перебував з позивачкою у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Сумської міської ради з 21.12.1990 року, актовий запис № 2851 (свідоцтво про одруження серії БП № 027732) . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10.06.2008 року шлюб було розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-БП № 042847, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції від 12.05.2010 року) , а подружні відносини були припинені ще з початку 2007 року, про що позивачка зазначала у своїй позовній заяві до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу від 27.12.2007 року. Але неможливо погодитись з твердженням позивачки про те, що під час подружнього життя на підставі рішення Піщанської сільради № 47 від 19.11.1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була надана земельна ділянка площею 0,1722 га для будівництва жилого будинку в с. В. Піщане Сумської області по вул. Ярова, буд. 35, та про те, що на підставі рішення Піщанської сільської ради від 26.11.1993 року зазначену земельну ділянку їм було передано у приватну власність та було видано Державний акт серії ІV-СМ № 048926, оскільки згідно довідці № 29 від 29.03.1993 року Ковпаківської районної ради народних депутатів м. Суми за підписом архітектора Ковпаківського району м. Суми ОСОБА_8 вона була видана ОСОБА_4 в тому, що на підставі рішення виконкому Піщанської сільської Ради народних депутатів № 47 від 19.11.1992 року йому була виділена земельна ділянка для будівництва двоповерхового жилого будинку розміром 10,50 х 13,00 м, кошторисною вартістю (в цінах 1993 року) 5824,4 тис. крб. з господарчим блоком розміром 6,00 х 15,00 м, по вул. Яровій, 35 в с. В. Піщане. Строк будівництва три роки. А на підставі рішення 16 сесії 21 скликання Піщанської сільської Ради народних депутатів Ковпаківського району м. Суми від 26.11.1993 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,1722 гектарів в межах згідно з планом на території Піщанської сільської ради для будівництва та ведення особистого підсобного господарства та було видано Державний акт серії ІV-СМ № 048926. Акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1764. Не відповідає дійсності і твердження позивачки про те, що у 1993 році відповідно до розробленого проекту розпочалось будівництво жилого будинку на зазначеній земельній ділянці. Будівництвом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 займались разом за допомогою найманих працівників. Фінансування будівництва відбувалось за спільні кошти подружжя. 11.04.2008 року комунальним підприємством Сумське БТІ було виготовлено технічний паспорт на жилий будинок, а ОСОБА_1 на № 276778 від 17.04.2008 року отримала довідку про те, що домоволодіння, розташоване за адресою: с. Піщане, Ковпаківського району м. Суми, вул. Ярова, буд. 35, не зареєстровано на праві власності. Згідно плану присадибної ділянки, викопіюваній з плану забудівлі кварталу, на ній розташовані: жилий будинок, мансарда, погріб та огорожа, а згідно експлікації до плану жилого будинку кімнати № № III, IV, V, VI, VII, VIII, IX значаться як необладнані. На підставі оцінки всіх будівель і споруд вартість домоволодіння станом на 11.04.2008 року складає 90 тис. 656 грн. . Згідно з Рішенням виконкому Піщанської сільської ради № 47 від 19.11.1992 року ОСОБА_4 отримав дозвіл на право виконання робіт по будівництву одноповерхового жилого будинку на земельній ділянці по вул. Яровій, 35 с. В. Піщане, дата початку будівництва 1993 рік, дата закінчення будівництва 1996 рік. Але закінчення будівництва відбулося лише у 2013 році у відповідності до схеми забудови земельної ділянки. У 2013 році жилий будинок з льохом був введений в експлуатацію згідно декларації про готовність обєкта до експлуатації на замовлення ОСОБА_4, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Сумській області 03.12.2013 року за № СМ 86. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) жилий будинок № 35 по вул. Ярова с. В. Піщане було виготовлено за станом на 26.09.2013 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 (кваліфікаційний сертифікат серії АЕ № 001536) за замовленням технічної інвентаризації ОСОБА_4. Згідно схематичного плану земельної ділянки садибного (індивідуального) жилого будинку на ній розташовані жилий будинок, мансарда, погріб та огорожа, а згідно експлікації внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень за № № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 значаться, як хол, коридор, санвузол, жила, жила, кухня, кухня. Інвентаризаційна вартість будинку станом на 26.09.2013 року складає 303 тис. 256 грн. . Тобто вже через майже чотири роки після розірвання шлюбу, 03.12.2013 року відповідачем була зареєстрована Декларація про готовність обєкту до експлуатації, який розташований за адресою: с. Верхнє Піщане, Ковпаківського району м. Суми, вул. Ярова, буд. 35. 29.09.2013 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 був виданий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) жилий будинок № 35, вул. Ярова с. В. Піщане, власником якого вказаний ОСОБА_4. 07.03.2014 року реєстраційною службою Сумського міського управління юстиції Сумської області на імя ОСОБА_4 було видане свідоцтво на право власності на вказаний жилий будинок. Також 04.04.2014 року реєстраційною службою Сумського міського управління юстиції Сумської області на імя ОСОБА_4 був виданий витяг № 20076201 на право власності на земельну ділянку 0,1184 га для ведення особистого селянського господарства та витяг № 20077941 на право власності на земельну ділянку 0,0538 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: Сумська обл. , м. Суми, с. Верхнє Піщане, вулиця Ярова, 35. Також він звертає увагу на те, що позивачка вже зверталась до суду із аналогічними вимогами (цивільна справа № 2/1806/2010) до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки і встановлення порядку користування нею та про визначення часток і встановлення порядку користування жилим будинком. Справа знаходилась у провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми, розглядалась по суті, але за результатами розгляду, рішенням суду від 20.06.2012 року у задоволенні позову було відмовлено за необґрунтованістю. Відповідно до чинного на період 1991 року і до 01.01.2004 року законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України Про власність, ст. 22 КпШС України) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону Про власність ) ; квартира (будинок) , кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сімї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду ) . В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22.12.1995 року (з подальшими змінами) . Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, будь-якої угоди про створення сумісної власності між позивачкою та відповідачем не укладалося, вкладення сумісної праці та коштів у придбання спірного домоволодіння позивачкою належними доказами не підтверджено, а сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього. Дійсно, як виходить з положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) . Ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Виходячи з позовної заяви та доказів наданих на підтвердження своїх вимог, доводи позивачки не знаходять свого підтвердження. Свідки, які б могли підтвердити, що позивачка та відповідач спільно будували будь-які будівлі після розлучення з позивачкою не заявлялись. Відповідач після розлучення особисто займався оформленням всіх документів на спірний жилий будинок, це стосується і виготовлення технічної документації, отримання декларації введення до експлуатації закінченого будівництвом жилого будинку та господарських споруд, отримання свідоцтва про право власності. Всі ці документи були виготовлені у 2013-2014 роках на імя відповідача, вже через чотири роки після розлучення сторін. З рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.02.2014 року № 90 Про присвоєння поштових адрес обєктам нерухомого майна в місті Суми вбачається, що замовником присвоєння постійної поштової адреси спірному домоволодінню був ОСОБА_4 . Згідно договору № 39 від 04.11.2013 року замовником підготовки матеріалів для введення в експлуатацію самовільно збудованих жилих приміщень за адресою: Сумський р-н, с. В. Піщане, вул. Ярова, 35, також був ОСОБА_4 . Відповідно до довіреності від 04.11.2013 року довірителем ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 щодо збереження самовільно збудованих будівель та прибудов до жилого будинку та з будь-яких питань щодо належної на праві приватної власності земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Суми, с. Верхнє Піщане, вул. Ярова, буд. 35, був відповідач. З заяви про дозвіл на підключення електричної енергії 220 В до жилого будинку с. В. Піщане, вул. Ярова, буд. 35, заявником був ОСОБА_4 . На підставі договору № 1807015 від 01.04.2003 року про користування електричною енергією за адресою: с. В. Піщане, вул. Ярова, 35, споживачем є ОСОБА_4 . З договору № 187 на виробництво землевпорядної продукції (послуг) від 04.11.2013 року для виготовлення документів із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) , розташованої за адресою: м. Суми, с. В. Піщане, вул. Ярова, 35, Сумського р-ну, Сумської обл. , видно, що замовником виготовлення документів із землеустрою є ОСОБА_4 . Згідно договору № 5 від 28.03.2005 року замовником у ПП ОСОБА_14 щодо виготовлення віконних та дверних систем з водовідливами на суму 12 тис. 600 грн. був ОСОБА_4 . З договору підряду від 03.05.2006 року на виконання робіт штукатурки на суму 6 тис. 400 грн. підрядником також був відповідач. Таким чином, будівництво спірного домоволодіння було розпочато і завершено без участі позивачки. Відповідач набув право власності на спірне домоволодіння на законних підставах. Таке майно може бути у відповідності до ст. 25 КпШС України, в редакції 1969 року, визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, якщо за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. Однак, за період перебування в шлюбі позивачки та відповідача спірне домоволодіння у своїй цінності, внаслідок трудових або грошових затрат одного з подружжя або їх обох, не збільшувалось. П. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР Про судову практику з вирішення спорів, повязаних з правом власності на житловий будинок № 4 від 31.07.1981 року, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок № 7 від 04.10.1991 року, які були чинними на час спірних правовідносин, визначалось, що відповідно до ст. 12 Закону України Про власність у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК України та ст. 14 Закону України Про власність земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку) , якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Угоди про створення спільної власності сторони не укладали. Вимоги щодо відшкодування вартості понесених витрат на будівництво спірного домоволодіння в позовній заяві не заявлялись. В силу ст. ст. 2, 12, 19, 49 Закону України Про власність кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими (ч. 3 ст. 2) ; праця громадян є основою створення і примноження їх власності (ч. 1 ст. 12) ; громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч. 2 ст. 12) ; громадяни мають право відчужувати належне їм майно (ч. 3 ст. 19) ; володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом (ст. 49) . Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Здійснення будівництва спірного житлового будинку та введення жилого будинку в експлуатацію після припинення ведення спільного господарства позивачкою та відповідачем підтверджується рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10.06.2008 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-БП № 042847 від 12.05.2010 року. Також позивачкою не надано доказів на підтвердження факту здійснення будівництва спірного жилого будинку під час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства з відповідачем. Не надано позивачкою й доказів на підтвердження участі у будівництві зазначеного жилого будинку після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з відповідачем. Свідоцтво про право власності на жилий будинок, розташований за адресою: Сумська обл. , м. Суми, с. В. Піщане, вул. Ярова, буд. 35, видано відповідачу 07.03.2014 року вже після реєстрації розірвання шлюбу відділом РАЦС Сумського міського управління юстиції. На підставі викладеного, твердження позивачки щодо виникнення права власності на спірний жилий будинок, внаслідок перебування її та відповідача у зареєстрованому шлюбі, є неспроможними. При цьому нормами СК України не передбачено можливості визнання обєктом спільної сумісної власності подружжя майна, яке було придбано після розірвання їхнього шлюбу. Наслідки придбання майна за спільні кошти осіб, які не перебувають у шлюбі або фактичних шлюбних відносинах, регулюються нормами ЦК України. В п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року (зі змінами) зазначено про те, що відповідно до положень ст. ст. 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) . Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України) , а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Отже, спірний жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами на момент розлучення сторін по справі не був обєктом права власності, відповідно й не міг бути й предметом поділу. Відповідно до ст. 12 Закону України Про власність , який діяв на момент виникнення правовідносин, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, або придбані на законних підставах. Оскільки згідно ст. 17 ЗК України 1991 року, ст. 14 Закону України Про власність земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок. Інші особи, які брали участь у будівництві жилого будинку, не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сімї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України, обовязок. Таким чином, особа, яка проживає у неналежному їй будинку, незалежно від строку проживання, не набуває права власності на будинок. Як вказано у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок № 7 від 04.10.1991 року право власності на жилий будинок, збудований на відведеній йому у встановленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Посилання позивачки на Постанову Верховного Суду України від 20.06.2012 року по справі № 6-56 цс 12 не заслуговує на увагу, оскільки річ у ній йде про визнання права спільної сумісної власності. За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного, керуючись ч. 2 ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 21, ч. 1 ст. 36, ст. 74 СК України; ст. 16, п. п. 1, 2 ст. 17, ст. 18 Закону України Про власність ; Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 року; п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про права та шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року; ст. ст. 10, 31, 58, 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60, 61, 128, ч. 2 ст. 256 ЦПК України, він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (вхідний № 46309 від 19.12.2014 року) (т. 1 а. с. 67 75) .

02.02.2015 року представник позивачки ОСОБА_1 за договором адвокат ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми додаткові пояснення у справі № 592/10357/14-ц про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, в яких він зазначив про те, що, ознайомившись з запереченнями представника відповідача, він вважає за потрібне доповнити свої пояснення до позову та звернути увагу суду на наступне. Щодо посилань представника відповідача на положення Закону України Про власність та на Постанову Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22.12.1995 року. Представник відповідача посилаючись на положення ст. ст. 16, 17, 18 Закону України Про власність та на п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22.12.1995 року стверджує, що оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не було укладено угоду про створення спільної власності, відтак ОСОБА_1 не має права на частку в майні набутому під час шлюбу. Проте це не відповідає дійсності виходячи з наступного. Ст. 16 Закону України Про власність встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України. Згідно ст. 24 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Розміри часток при цьому відповідно до ст. 28 КпШС України визначаються рівними. Таким чином, майно набуте подружжям в період з 1991 року по 2002 рік, є їх спільною власністю, окрім роздільного майна подружжя, яке визначене в ст. 24 КпШС України. До такого майна належить майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо) , хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Виходячи з того, що будівництво спірного жилого будинку розпочалось в 1993 році, витрати на будівництво були зі спільного бюджету, відтак чоловік та дружина мають рівні права на матеріали та роботи по цьому будівництву. Оскільки шлюбні відносини тривали з 1991 року по 2008 рік, то статус спільного майна визначається також СК України (від 2002 року) . Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Крім того, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч. 2 ст. 70 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Перелік майна яке є особистою приватною власністю визначений ст. 57 СК України, відповідно редакції 2008 року (на момент розірвання шлюбу) . До такого майна відносилось: 1) майно, набуте до шлюбу; 2) майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Ч. 3 ст. 331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) . Оскільки будівництво здійснювалось за спільні кошти (відповідачем не надано жодного доказу, що витрати він здійснював з коштів, які були його особистою приватною власністю) , то власниками матеріалів та робіт є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 порівну, тобто 1/2 частки на кожного. Ч. 1 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Оскільки власниками матеріалів були ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/2 кожний, то і право власності на завершене будівництво вони повинні були набути обидва в рівних частках. Таким чином, доводи представника відповідача, щодо відсутності угоди про спільне створення майна та інших аргументів навколо цього, не стосуються предмету спору, та є намаганням сторони відповідача заплутати суд, в той же час неучасть ОСОБА_1 в створенні спільної власності спростовується положеннями Закону України Про власність , КпШС України, СК України, оскільки в той час вона перебувала у шлюбі з відповідачем і все набуте майно є обєктом спільної власності. Щодо участі позивачки у будівництві жилого будинку. По-перше, незрозумілою є думка представника відповідача про хибність факту початку будівництва у 1993 році. В 1993 році було розроблено проект будівництва після чого воно безпосередньо почалось. Було підготовлено фундамент та було зведено саму будову. У 2003 році, як зазначає представник відповідача, і це підтверджується заявою про підключення будинку до електромережі та договором про користування електричною мережею, жилий будинок було підключено до електричної мережі. У 2005 році було замовлено роботи щодо виготовлення вікон та дверей. У 2006 році було укладено договір про виконання робіт штукатурки. На ці факти посилається представник відповідача і це підтверджує що в 2005 році було розпочато внутрішні оздоблювані роботи, отже, будівництво було завершено ще підчас шлюбу. Не введення його в експлуатацію в 2008 році не є підтвердженням факту продовження будівельних робіт з 2008 по 2013 рік. По-друге, різниця у вартості в технічному паспорті 2008 року та в технічному паспорті 2013 року не є підтвердженням проведення додаткових будівельних робіт та ґрунтується на інфляційних процесах, обезцінюванні гривні та збільшенні вартості нерухомості в 2013 році у порівнянні з 2008 роком. По-третє, посилання представника відповідача на той факт, що у договорі на штукатурні роботи, в договорі про виробництво вікон та дверей, в договорі про користування електричною енергією визначено замовником відповідача, не спростовує факт участі у фінансуванні будівництва позивачки як дружини відповідача, оскільки на той час сторони перебували у законному шлюбі (вхідний № 3421/15 від 02.02.2015 року) (т. 1 а. с. 154 156) .

30.06.2015 року представник відповідача ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_7 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми пояснення по справі, в яких він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до його довірителя ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя. 19.12.2014 року на вказану вище позовну заяву ним було надіслано заперечення. Додатково він доводить до відома суду про проведені відповідачем по справі за період з 2007 року по 2013 рік будівельні роботи в жилому будинку, розташованому за адресою: с. Верхнє Піщане, вул. Ярова, буд. 35: 1) 2008 рік встановлення пластикових вікон у кількості 11 штук з облаштуванням віконних промів (штукатурка) та встановленням віконних відливів; 2) 2009 рік прокладення силових електричних кабелів по 1-му та 2-му поверху, а також у підвальній частині домоволодіння; штукатурні роботи по вирівнюванню стін на 1-му та 2-му поверхах, цементно-піщаним розчином; 3) березень 2010 року монтаж електрообладнання (встановлення розеток, вмикачів, світильних приборів (патронів, люстр) ; 4) квітень 2011 року заливка та вирівнювання полів керамзитобетонною сумішшю; прокладення системи каналізації на першому поверху; 5) 2013 рік заміна електричного лічильника в вузлу вводу у домоволодіння на новий (вхідний № 20848 від 30.06.2015 року) (т. 1 а. с. 201) .

У відкритому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та в додаткових поясненнях. Вона просила: 1. Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку загальною площею 184,3 м ? , розташованого за адресою: за адресою: Сумська область, село Верхнє Піщане, вулиця Ярова, будинок № 35. 2. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У відкритому судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 за договором адвокат ОСОБА_2 позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в його позовній заяві та в додаткових поясненнях. Він просив суд: 1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку загальною площею 184,3 м ? , розташованого за адресою: за адресою: Сумська область, село Верхнє Піщане, вулиця Ярова, будинок № 35. 2. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

У відкритому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3 позов не визнав. Дав пояснення, аналогічні викладеним в запереченні та в поясненнях представника відповідача ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_7. Він просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 за договором адвоката ОСОБА_2, пояснення представник відповідача ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_3, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

ОСОБА_4, який народився 21.07.1968 року в м. Суми, і ОСОБА_15, яка народилася 08.04.1965 року, 21.12.1990 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 21.12.1990 року було зроблено відповідний актовий запис за № 2851. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_4, дружині ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-БП № 263336, виданого 21.12.1990 року відділом ЗАГС виконавчого комітету Сумської міської ради (а. с. 19) , копією свідоцтва про одруження серії І-БП № 027732, повторно виданого 15.12.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Сумської міської ради (а. с. 76) .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10.06.2008 року по справі № 2-801/2008 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зареєстрований 21.12.1990 року у відділі РАГС Сумської міської ради, актовий запис № 2851, було розірвано (а. с. 17, 91) .

Шлюб між чоловіком ОСОБА_4 і дружиною ОСОБА_1 було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів 12.05.2010 року було зроблено відповідний актовий запис за № 376. Після розірвання шлюбу були присвоєні прізвища: йому ОСОБА_1, їй (прочерк) , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-БП № 042847, виданого 12.05.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції (а. с. 89) .

Із змісту висновку судової будівельно-технічної експертизи № 934/935 від 25.12.2015 року вбачається, що по першому питанню. Ринкова вартість домоволодіння, розташованого за адресою: с. В. Піщане, вул. Ярова, 35, Сумської обл. , на дату складання висновку (25.12.2015 року) , яка розрахована порівняльним підходом, з урахуванням округлень дорівнює 750000 (сімсот пятдесят тисяч) гривень. По другому питанню. В обсязі наданих документів вартості зазначених у поясненні ОСОБА_7 (а. с. 201) будівельних та спеціалізованих робіт з будівництва, облаштування, переобладнання та благоустрою будинку,розташованого за адресою: с. В. Піщане, вул. Ярова, 35, Сумської обл. , в період з 2007 року по 2013 рік (на момент введення в експлуатацію 03.12.2013 року) становить 68217,00 грн. . Відношення вартості будівельних та спеціалізованих робіт з будівництва, облаштування, переобладнання та благоустрою будинку проведених в період з 2007 року по 2013 рік (на момент введення в експлуатацію 03.12.2013 року) до залишкової вартості жилого будинку, розташованого за адресою: с. В. Піщане, вул. Ярова, 35, Сумської обл. , станом на дату введення в експлуатацію 03.12.2013 року складає 26,0 %. По третьому питанню. Відповідно до п. 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень експерту забороняється вирішувати питання, які входять за межі спеціальних знань експерта та зясування питань права. Визначення дольової частки сторін у нерухомості є правовим питанням, та не належить до питань, що вирішуються при проведенні будівельно-технічних експертиз. Надання відповіді на питання щодо визначення чи збільшилася часткова одного з подружжя з врахуванням будівельних робіт за період з 2007-2013 роки та не представляється можливим (т. 2 а. с. 35 69) .

Оголосивши та дослідивши висновок експерта в судовому засіданні у сторін, представників сторін та у суду не виникло сумнівів щодо компетентності, обєктивності та незаінтересованість експерта у результатах розгляду справи. Також судом було встановлено, що експерт не вийшов за межі своєї компетенції, а його висновки ґрунтуються на одержаних ним відомостях, що самим експертом самостійно не відбиралися вихідні дані, що вказаних даних було достатньо для зроблених ним висновків. Також у сторін, представників сторін та у суду не виникло сумнівів наукової обґрунтованості висновку, правильності застосування конкретних методик, їх дозволеність. Судом також було враховано, що висновки експерти є логічними, послідовними, а також те, що на всі питання експертом були дані відповіді. Судом були зіставлені висновки експерта з установленими у справі фактичними даними. Після дослідження висновку експерта судом не була встановлена наявність суперечностей між його висновками з установленими у справі фактичними даними, відтак підстави для призначення повторної та додаткової експертизи відсутні.

Власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно ст. 16 Закону України Про власність № 697-XII від 07.02.1991 року (із змінами і доповненнями) , який 20.06.2007 року втратив чинність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

Згідно ч. 1 ст. 28 КпШС України, який втратив чинність 27.07.2010 року, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 розд. VII. Прикінцеві положення СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірні правовідносини виникли до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Оскільки спірні правовідносини продовжували існувати і після набрання чинності СК України, відтак при вирішенні справи необхідно застосовувати також положення і СК України, який чинний на теперішній час.

Аналізуючи встановлені обставини справи, керуючись наступними нормами матеріального права та процесуального закону, які регулюють вказані спірні правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Отже, що стосується позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку загальною площею 184,3 м ? , розташованого за адресою: за адресою: Сумська область, село Верхнє Піщане, вулиця Ярова, будинок № 35, суд дійшов до наступного висновку.

Оскільки майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; оскільки в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; оскільки у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя слід задовольнити частково та визнати за ОСОБА_1 право власності на 37 % жилого будинку загальною площею 184,30 м ? , розташованого за адресою: Сумська область, село Верхнє Піщане, вулиця Ярова, будинок № 35, виходячи з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 934/935 від 25.12.2015 року, тобто 100 % - 26 % = 74 % : 2 = 37 % .

Отже, що стосується позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судових витрат, суд дійшов до наступного висновку.

Отже, оскільки до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати, повязані із проведенням судових експертиз; оскільки стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати, повязані із проведенням судової будівельно-технічної експертизи в сумі 2442,77 грн. , з урахуванням ч. 1 ст. 88 ЦПК України, тобто (453,28 грн. + 4920,00 грн. + 1228,80 грн. ) : 100 % х 37 % = 2442,77 грн. (т. 1 а. с. 1, 185, 190, т. 2 а. с. 9) .

Дане рішення Ковпаківського районного суду м. Суми ухвалене з урахуванням судової практики та правових позицій Верховного Суду України, а саме: з урахуванням постанови Верховного Суду України від 04.11.2015 року по справі № 6-1662цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/53366491) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 01.07.2015 року по справі № 6-354цс15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/46301658) з метою дотримання забезпечення єдності судової практики.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 37 % жилого будинку загальною площею 184,30 м ? , розташованого за адресою: Сумська область, село Верхнє Піщане, вулиця Ярова, будинок № 35.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 167,71 грн. .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати, повязані із проведенням судової будівельно-технічної експертизи в сумі 2275,06 грн. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков