18.05.2016 Єдиний унікальний номер 205/7532/14-ц
Справа № 205/7532/14ц/2/205/160/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басова Н.В.,

при секретарі Я.О. Сахончик

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, стягнення моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, та зобов»язання вчинити певні дії, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 03 вересня 2014 року звернулася до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначила, що 22.06.2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Дана купівля була здійснена позивачем за допомогою банківського кредиту в розмірі 13 000 доларів США, який було укладено її батьком. З 02.09.2006 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 18 листопада 2014 року. У період спільного подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_2. Спільне життя з відповідачем не склалося та 11.08.2014 року позивач звернулася до відповідача для мирного вирішення справи, та попросила його звільнити квартиру, оскільки його безробіття терпіти не змогла. Однак відповідач відмовив в звільненні житла, та позивач змушена була з донькою перебувати у родичів, а згодом орендувати житло. 13.08.2014 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області щодо неправомірних дій відповідача, однак письмової відповіді не отримала. Таким чином відповідач фактично позбавив позивача з малолітньою донькою можливості користуватися своїм майном. Відповідач вже фактично не є членом сім`ї, і позивач не бажає, щоб він мешкав в її квартирі. Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 12180 грн.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, та зобов»язання вчинити певні дії, який в подальшому уточнив. В обґрунтування позову зазначив, що перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2006 року до 18.11.2014 року. 22 червня 2006 року ОСОБА_1, згідно договору купівлі-продажу придбала та зареєструвала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1. З часу придбання квартири ОСОБА_3, як член сім`ї, разом з донькою з дозволу ОСОБА_1 вселився в квартиру і проживав разом з сім`єю. Посилання ОСОБА_1 в своєму первісному позові на те, що в період часу з 24 по 25 липня 2014 року начебто внаслідок сварки її вигнав з квартири не відповідають дійсності. На теперішній час ОСОБА_1 своїми діями позбавила ОСОБА_3 користуватися спірною квартирою. В середині березня 2015 року заздалегідь повідомив ОСОБА_1, що бажає повернутися до квартири, але коли прийшов зі своїми ключами, то потрапити до помешкання не зміг, оскільки з внутрішнього боку квартири був вставлений колюч, аналогічні спроби повернутися до квартири не дали результатів. ОСОБА_3 просив усунути йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення його у вказану квартиру; зобов'язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилались на обставини, викладені у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та заперечували проти їх задоволення.

Відповідач - ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали в повному обсязі та заперечували проти їх задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_3 підтримали та просили задовольнити, обґрунтовуючи обставинами викладеними в зустрічній позовній заяві.

Представник третьої особи за первісним позовом в судове засідання не з'явився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню по наступним підставам.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2006 року до 18.11.2014 року. У період спільного подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_2 (а.с.8,9,71-72).

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 22 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округ Чижиком О.С., за реєстровим № 2203 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-14).

Встановлено, що 22 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74, згідно умов якого позивач відкрив ОСОБА_6 невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 13000 долларів строком по 21 червня 2018 року включно зі сплатою 12% річних, а ОСОБА_6 обов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.33).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 22 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком « Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком « Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 014/098087/3170/165, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С.

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 48-50).

Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Публічне акціонерне товариство « Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту сумісного проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2001 року до моменту здійснення реєстрації шлюбу, 02.09.2006 року, визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2015 року залишено без змін (а.с.78-83).

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, що підтверджується довідкою № 2302 від 16.10.2014 року (а.с.61).

Як зазначає позивач, реєстрація відповідача порушує її право як власника, тому висовує позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заявляючи вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення - спірною квартирою позивач посилається на ту обставину, що останній вже не є членом їх сім'ї.

Разом з тим, суд не може погодитися із такими твердженнями та вважає їх помилковими з огляду на наступні обставини

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Аналізуючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, так як вони є необґрунтованими. У судовому засіданні при розгляді даної справи по суті безспірно встановлено, що відповідач по даній справі заселений до спірної квартири як член сім'ї власника квартири, проти чого не заперечила в судовому засіданні сторона позивача, значиться в ній зареєстрованим та відповідно має право користуватися нею та проживати, оскільки у визначеному законом порядку такого права не втратив.

У судовому засіданні позивач не заперечувала, що на даний час в квартирі поміняні замки та відповідач не має можливості проживати в квартирі. При цьому її вимоги фактично мотивовані лише небажанням проживати спільно із ОСОБА_3, оскільки шлюб між ними розірвано. Вказує, що останній вчиняв постійні сварки.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, позивач вимоги про усунення перешкод в праві користування майном не висовувала, хоча суд роз'яснював про право уточнити позовні вимоги, підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою жодним чином не мотивовані, будь-які правові підстави для цього відсутні за умови перешкоджання для постійного проживання відповідача у спірній квартирі.

Суд не приймає до уваги твердження позивачки, що відповідач добровільно виселилася із спірної квартири на інше місце проживання, так як було в судовому засіданні встановлено, що остання вимушено залишив квартиру, а іншого житла у нього не має.

Тобто доказів того, що відповідач втратив право користування спірною квартирою, позивачкою та її представником суду не надано і тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні..

ст. 47 Конституції України, закріплює, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше , як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Право користування спірною квартирою позивач набув як член сім»ї власника жилого приміщення, та бажає проживати в спірній квартирі.

Отже, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 на даний час не може користуватися спірною квартирою, через неприязні стосунки з позивачкою, та у нього відсутні ключі від помешкання.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на теперішній час ОСОБА_3 має усі законні підстави для проживання у квартирі і тому має бути вселений до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язавши ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи первісні позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї, и близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибин фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Однак, ОСОБА_1не представила жодних доказів, в яких би зазначила, в чому полягає ця шкода, та якими доказами це підтверджується. Суд також враховує, що визначення розміру моральної шкоди носить оціночний характер, а відтак задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, і керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання таким , що втратив право користування житловим приміщенням , стягнення моральної шкоди - відмовити.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов»язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Басова