Справа № 167/1321/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С.П.
Провадження № 22-ц/773/245/16 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

секретар судових засідань ОСОБА_1,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 43055,09 грн. боргу за договором позики та три відсотки річних в сумі 3767,32 грн., всього: 46822,41 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт надання позивачем у позику грошових коштів та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Такі висновки суду є правильними та ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договорів позики регулюються нормами ст.ст.1046-1053 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що в середині 2008 року (жодна із сторін не памятає конкретної дати) позивач ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_4 2500 доларів США та 6000 гривень, які останній зобовязався повернути.

Передача коштів ОСОБА_2 безпосередньо ОСОБА_4, відповідачем не заперечувалась та не спростовувалась. Також відповідачем не заперечувались зазначені у позовній заяві суми 2500 доларів США та 6000 гривень.

Не визнаючи позовних вимог ОСОБА_4 вказував, що кошти хоча ним і отримувались у ОСОБА_2, однак не були ним безпосередньо витрачені для власних потреб, а передавались ОСОБА_6 і ОСОБА_7 для підприємницької діяльності останніх.

Такі заперечення ОСОБА_4 не мають правового значення для вирішення даного спору виходячи з наступного.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 вказував, що позивач є його двоюрідним братом. Бажаючи допомогти ОСОБА_6 і ОСОБА_7, на їх прохання він звернувся до позивача щодо отримання позики. Вказував, що особисто він домовлявся з ОСОБА_2В щодо суми коштів, яка необхідна та термінів її повернення. Також ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_2 не був знайомий з ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а тому кошти надавались саме йому та ним повертались позивачу.

Наведені обставини свідчать про те, що саме між сторонами у даній справі виникли договірні зобовязання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася, і підтверджують досягнення сторонами договору позики згоди відносно всіх його істотних умов.

Саме позивач та відповідач ОСОБА_4 набули прав та обовязків, які виникають за договором позики у позичальника та боржника.

Допитаний в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_6 фактично підтвердив встановлені судом обставини. Зокрема ОСОБА_6 не заперечував, що на їх з ОСОБА_8 прохання ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_2 кошти у борг. При цьому свідок зазначив, що особисто до 2008 року він не був знайомий з позивачем, а відтак отримання у борг коштів та часткове їх повернення здійснювалось ОСОБА_4

Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позикодавець зобовязаний повернути позикодавцеві борг (грошові кошти в тій же самій сумі або речі, визначені родовими ознаками в тій же кількості, того ж роду та тієї ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, встановленому договором.

Зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.ст.525, 526 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

На час розгляду судом першої інстанції справи відповідач повернув частину боргу в сумі 500 доларів США та 6000 гривень. Дана обставина сторонами не заперечувалась та не спростовувалась.

Отже, на підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку та задовольнив позов, стягнувши з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 43055,09 грн. боргу за договором позики (еквівалент 2000 доларів США з врахуванням курсу Національного Банку України) та три відсотки річних в сумі 3767,32 грн., всього: 46822,41 грн. Правильність нарахування трьох відсотків річних судом перевірена та відповідачем не спростована.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача та представника відповідача щодо пропуску строків позовної давності.

Так, як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 заява про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції не подавалась. Представник відповідача, вказував на правову необізнаність ОСОБА_2 і як наслідок не заявлення клопотання про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції. Однак такі доводи не заслуговують на уваги, оскільки судом першої інстанції належним чином було розяснення права відповідачу в тому числі і на правову допомогу.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року розглянув справу № 6-101 цс 12, зробив правовий висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Дана правова позиція в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх суддів України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

З врахуванням викладеного задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 46822,41 грн., у повній мірі забезпечить права позивача гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини.

ОСОБА_4 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, предявивши позовні вимоги про стягнення коштів від осіб, яким він передав отримані від ОСОБА_2 у борг кошти.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Разом з тим, слід розяснити сторонам право на звернення до суду першої інстанції, що ухвалив у даній справі рішення, з заявою про виправлення описок, допущених судом у рішенні при написані «по батькові» (Анатолійович замість Ананійович) відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 23 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: