АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/823/15-ц Номер провадження 22-ц/786/379/16Головуючий у 1-й інстанції Сиволап Д. С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 15 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів : реєстраційна служба Шишацькогго районного управління юстиції в Полтавській області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 15 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - реєстраційна служба Шишацького районного управління юстиції в Полтавській області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований 10 квітня 1990 року Шишацьким районним відділом ЗАГС Полтавської області, актовий запис №11 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу залишено за позивачем прізвище «ОСОБА_2».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн. щомісяця, починаючи з 15 вересня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Визнано об'єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступне майно:

автобус SCANIA К-113, 1994 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 390868 грн.;

автобус VOLKSWAGEN LT 35, 1998 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 175168 грн.;

автомобіль УАЗ 3151, зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_6 д.н.з. НОМЕР_3, вартістю 4771 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину:

автобуса SCANIA К-113, 1994 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 390868 грн.;

автобуса VOLKSWAGEN LT 35, 1998 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 175168 грн.;

автомобіля УАЗ 3151, зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_6 д.н.з. НОМЕР_3, вартістю 4771 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3398 грн. 22 коп. на відшкодування понесених нею судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено повністю.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину нежитлового приміщення площею 39, 8 кв.м., вартістю 21300 грн. та земельної ділянки для роздрібної торгівлі і комерційних послуг площею 0,0278 га, кадастровий номер НОМЕР_7, вартістю 47999 грн. 48 коп., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 залишивши іншу частину вказаних об'єктів нерухомості у власності ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1293 грн. 20 коп. на відшкодування понесених ним судових витрат за зустрічним позовом.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

З моменту набрання рішенням законної сили, скасовано заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на транспортні засоби та заборону відключення подачі електроенергії, природного газу та водопостачання до приміщень по АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, задовольнити останні в повному обсязі, стягнувши на її користь 44730 грн. в якості відшкодування половини вартості автомобіля ВАЗ та визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з будівлями по АДРЕСА_3 вартістю116486 грн. і земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,07 га, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою, скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями на ім'я ОСОБА_4 та право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,07 га. Вважає, що автомобіль ВАЗ є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки хоча і придбавався за позичені чоловіком кошти, проте під час шлюбу та для потреб сім'ї. Також посилається на невірну оцінку доказів, що стало підставою для помилкового висновку про належність спірного домоволодіння батькові відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 1990 року, від якого мають дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір'ю.

Сторони не заперечують, що шлюб між ними є формальним, вони проживають в одному будинку але в різних приміщеннях, мають окремий бюджет та кожен веде окреме господарство.

Під час перебування сторін у шлюбі з метою розвитку спільного бізнесу ними були придбані транспортні засоби - автобус SCANIA К-113, вартістю 390868 грн., автобус VOLKSWAGEN LT 35, вартістю 175168 грн., автомобіль УАЗ 3151, вартістю 4771 грн.,нежитлове приміщення загальною площею 39,8 кв.м. та земельна ділянка для роздрібної торгівлі і комерційних послуг площею 0,0278га, що розташовані по АДРЕСА_4

При цьому зазначені транспортні засоби зареєстровані на ОСОБА_3, а нежитлове приміщення та земельна ділянка на ОСОБА_2

Факти придбання вказаних об'єктів як рухомого так і нерухомого майна під час шлюбу сторони не заперечують.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ, суд першої інстанції вірно застосував норми сімейного законодавства, що регулюють виниклі між сторонами правовідносини та врахувавши неможливість спільного проживання сторін у шлюбі розірвав його, стягнувши при цьому аліменти на дитину в розмірі 1000 грн. на місяць до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, суд встановив обсяг спільно нажитого під час шлюбу рухомого майна : автобус SCANIA К-113, автобус VOLKSWAGEN LT 35, автомобіль УАЗ 3151, яке поділив між сторонами порівну та визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на ? частину нежитлового приміщення площею 39,8 кв.м. та ? частину земельної ділянки для роздрібної торгівлі і комерційних послуг площею 0,0278 га, за адресою АДРЕСА_5

В зазначеній частині судове рішення сторонами не оскаржувалось.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення 44730 грн. в якості відшкодування половини вартості автомобіля ВАЗ, визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку з будівлями по АДРЕСА_3 вартістю116486 грн. та земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,07 га, та визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою, суд дійшов висновку, що сама по собі часткова участь подружжя у будівництві спірного житлового будинку не створює для них права приватної власності на нього, оскільки згідно наданих письмових доказів та показань свідків забудовником та власником земельної ділянки є батько відповідача ОСОБА_4, саме якому і допомагали здійснювати будівництво його сини та невістка, у зв'язку з чим новостворене нерухоме майно не може являтись об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак і поділу в порядку ст. 69 СК України не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 ЦК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, статусом майна, яке належить подружжя на праві спільної сумісної власності, є майно набуте ними в шлюбі.

По справі встановлено, що подружжя з часу реєстрації шлюбу проживало в домоволодінні батька відповідача ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_6

Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,60 га., власником якої є ОСОБА_4 на підставі Державного акту серія НОМЕР_8, виданого 05.11.2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності.

Рішенням Шишацької селищної ради від 29.09.2009 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу належної йому земельної ділянки на земельні ділянки відповідною площею - 0,07 га та 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та по споруд, і по 0,14 га та 0,31 га для ведення особистого селянського господарства.

Даному рішенню передувало рішення виконавчого комітету Шишацької селищної ради № 82 від 01.10.2002 р. про надання ОСОБА_3 дозволу на відокремлення та відкриття окремого по господарського номера домоволодіння по АДРЕСА_7, одночасно з цим надано дозвіл на забудову гаражів та сараїв і узаконення житлового приміщення висотою 2.30 м.

Будівництво самого спірного будинку було розпочате в 2002 році та завершене в 2007 році, строк ведення його в експлуатацію - червень 2014 року.

Як вбачається з декларації про готовність об'єкта до експлуатації, замовником будівництва та відповідальною за виконання робіт особою є ОСОБА_4

До складу домоволодіння по АДРЕСА_7 входить житловий будинок, площею 75,4 кв.м., літній душ, вбиральня, сарай з погребом, літня кухня з погребом та гараж.

В травні 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельні ділянки площею 0,07 та 0,08 га, які розташовані по АДРЕСА_8

В лютому 2015 року реєстраційною службою Шишацького РУЮ зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_2

Вирішуючи в цій частині спір, суд першої інстанції виходив з положень ч.1-3 ст. 375 ЦК України, згідно яких власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Зазначивши, що виникнення у певної особи права власності на новостворене нерухоме майно у вигляді житлового будинку насамперед пов'язано з наявністю у нього права власності на земельну ділянку, та встановивши, що саме ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,60 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства, суд дійшов висновку проте, що останнім було правомірно реалізовано своє право на зведення на цій земельній ділянці інших будівель, в тому числі спорудження гаражів та будівництво спірного житлового будинку.

При цьому, ОСОБА_4 як власником земельної ділянки не надавалась в передбаченому законом порядку згода на будівництво іншим особам будь-яких об'єктів нерухомості.

Між тим, обґрунтовуючи свої позовні вимоги стосовно права на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки для його будівництва та обслуговування по АДРЕСА_9, ОСОБА_2 вказувала на те, що в 2002 році спільно з чоловіком вирішили розділити земельну ділянку по АДРЕСА_10, яка належала батькові чоловіка ОСОБА_4 та побудувати окремий будинок з господарськими будівлями, будівництво яких завершили за спільні з чоловіком кошти в 2007 році. Новому домоволодінню присвоєно нову адресу АДРЕСА_11 Проте, після погіршення стосунків з чоловіком в 2015 році, вона дізналася, що будинок з господарськими будівлями побудований подружжям було зареєстровано на батька чоловіка ОСОБА_4

За змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи.

В даному випадку предметом доказування є обставини, які доводять факт набуття спірного житлового будинку подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2, тобто докази будівництва останнього саме їхніми зусиллями та за рахунок спільних сімейних коштів.

Доводячи вказаний факт, позивач посилалась на наявні в неї докази у вигляді накладних про придбання в 2003 році деяких будівельних матеріалів, зокрема цегли та дерева.

Оцінюючи останні, суд першої інстанції зазначив, що сам по собі факт прийняття подружжям деякої участі в будівництві будинку не створює таких правових наслідків, як визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжям, з огляду і на те, що в судовому засіданні було встановлено, що допомогу в будівництві будинку батькові, крім самого відповідача, надавав і його брат.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між ними.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо безпідставності вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 44 730 грн. вартості автомобіля ВАЗ 21103 в порядку поділу майна, що перебуває в спільній сумісній власності подружжя.

Так, зазначені вимоги позивач обґрунтовувала тим, що даний автомобіль був придбаний відповідачем за спільні сімейні кошти, а оскільки він фактично перебуває в розпорядженні відповідача, останній має їй сплатити вартість його ? частини, що у гривневому еквіваленті складає 44730 грн.

Між тим, зазначений автомобіль є власністю зовсім іншої особи, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ніколи не був, перебуває в розпорядженні відповідача лише на період дії довіреності, тому він не може бути об'єктом поділу майна подружжя, в тому числі і в порядку ст. 71 СК України.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, апелянт зазначає, що у зв'язку з відсутністю можливості визнати вищевказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, з відповідача підлягає стягненню половина його вартості, оскільки він був придбаний за спільні кошти за час перебування в шлюбі з ОСОБА_3

Зазначене твердження є суперечливим, оскільки стягнення половини вартості майна з одного подружжя на користь іншого є одним з способів поділу їх спільного сумісного майна, проте зазначений автомобіль не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак і поділу в запропонований позивачем спосіб поділений бути не може.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо невірності висновків суду в частині вирішення спору про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, апелянт посилається на ті докази, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку, зокрема доводи обґрунтовані посиланням на накладні та рахунки щодо придбання в ході будівництва будинку деревини та цегли, які виписані на ім'я її чоловіка ОСОБА_3

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, ч.1 п.1 ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

З оригіналом згідно.

С У Д Д І :