У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від

27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частку квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що за час спільного проживання у шлюбі з відповідачем ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, на купівлю якої нею було надано згоду, що посвідчена приватним нотаріусом від 08 травня 2012 року.

Кошти на вказану квартиру та на проведення ремонтних робіт у позивача були з продажу належної її земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила визнати вказану вище квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку цієї квартири.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що за час перебування з ОСОБА_2 у шлюбі протягом п'яти днів вони не могли набути кошти на купівлю спірної квартири. Вказану квартиру він знайшов задовго до реєстрації шлюбу, а аванс було сплачено ним ще

26 квітня 2012 року, тобто до реєстрації шлюбу. Крім того, в день покупки квартири, за яку було доплачено різницю у сумі 169 938 грн 70 коп., ним було продано 53/100 частини житлового будинку разом із земельною ділянкою за 320 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просив визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 у

м. Василькові Київської області об'єктом особистої приватної власності.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від

23 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржниця просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_2 просила поновити строк на касаційне оскарження, в якій навела підстави пропуску даного строку.

Клопотання підлягає задоволенню, оскільки скаржниця пропустила строк на касаційне оскарження з поважної причини.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, яка підлягає поділу у відповідності до ст. ст. 60, 70 СК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15).

Враховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку, що спірна квартира є приватною власністю ОСОБА_3, а посилання скаржниці на те, що дана квартира є об'єктом спільної сумісної власності є безпідставним.

Суди вірно визначилися з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку, правильно застосував норму права до спірних правовідносин та обгрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада

2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від

27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частку квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович