АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівСлободянюк С.В., Левенця Б.Б.
при секретаріГоін В.С.
за участю: представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7, який не брав участь у справі на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_9, зацікавлена особа без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» про визнання права власності

та за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено, позов ОСОБА_9 задоволено частково, визнано за ОСОБА_9 право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 /а.с.42- 43/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_7, який не брав участь у справі, подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на те, що цим рішенням порушено його права, а рішення є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, з 27.04.1978 р. він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, у період шлюбу ними були придбані квартири, що були предметом позовних вимог, тому з урахуванням ч. 1 ст. 65 СК України дружина не мала одноособового права розпоряджатись належним подружжю на праві спільної сумісної власності майном. Крім того, зазначив, що вимоги ОСОБА_9 не ґрунтуються на вимогах закону, а умова боргової розписки про забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном є нікчемною, оскільки по суті є договором застави, який підлягає нотаріальному посвідченню. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовів.

№ справи 759/11654/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5165/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Апелянт та представник ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» в судове засідання не з'явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, представник ОСОБА_9 - ОСОБА_11 також повідомлений належним чином, судові повістки на адресу ОСОБА_8 повертаються за закінченням терміну зберігання, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5, який з'явився у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову, на підставі наступного.

Судами встановлено, що 3 квітня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 млн. 050 тис. грн., що еквівалентно 500 тис. доларів США строком до 1 липня 2013 року, про що складено розписку. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця ОСОБА_9 переходить право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_4; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3.

26 липня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до ОСОБА_8 перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 3 квітня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 Також умовами цього договору від 26 липня 2013 року було передбачено сплату ОСОБА_9, як первісному кредитору, ОСОБА_8, як новим кредитором, суму коштів, отриманих ОСОБА_5 в якості позики. Оскільки ОСОБА_12 не виконала вказану умову договору, то саме до ОСОБА_9, а не до ОСОБА_8 перейшло право вимоги за договором позики.

ОСОБА_5 грошові кошти у вказаний в договорі строк не повернула.

Також судами встановлено, що ОСОБА_5 з 21 квітня 1978 року перебуває у зареєстрованому шлюбу із ОСОБА_7

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 22 березня 2005 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_3 / а.с. 100-101/, а відповідно до Договору купівлі-продажу від 02 квітня 2007 року ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 / а.с.104-105/.

В подальшому право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 визнано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року /справа №757/11589/13-ц, а.с. 97-99/, на квартиру АДРЕСА_3 - на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року /справа №757/11587/13-ц, а.с. 95-96/.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_8 та задовольняючи частково позов ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив із того, що до ОСОБА_8 не переходило право вимоги за договором відступлення права вимоги, оскільки остання не виконала умови цього договору щодо передачі документів новому кредитору, які засвідчують її права, а саме, оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_9 й вважав обґрунтованими вимоги останньої, оскільки позичальник не виконав умови укладеного договору позики, не повернула кошти, а договором передбачався перехід права власності на указані об'єкти нерухомого майна у випадку неповернення боргу.

Скасовуючи рішення районного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_7 у частині позову ОСОБА_9 та відмовляючи у задоволенні цих вимог, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 право власності на вказане нерухоме майно набуто на підставі рішень Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, за час її перебування у зареєстрованому шлюбі. Отже, розпорядження спірним майном повинно відбуватися за спільною згодою подружжя.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13.01.2016 року вказав на те, що після ухвалення місцевим судом рішення суду і до ухвалення рішення в апеляційному порядку, з 20 червня 2014 року та з 13 серпня 2014 року на підставі договорів іпотеки від 24 грудня 2013 року та від 6 лютого 2014 року власником спірних квартир є ТОВ «ФК «Народна позика».

Отже, ТОВ «ФК «Народна позика» за похідним способом, тобто на підставі договорів, набуло право власності на спірні квартири, що є наслідком правонаступництва, згідно з яким до нового власника перейшли всі права та обов'язки попереднього власника квартир.

Ураховуючи, що пред'явлено позов про визнання права власності на квартири, власником яких на час апеляційного перегляду є інша особа, апеляційний суд повинен був її залучити до участі у справі в порядку сингулярного правонаступництва згідно зі ст. 37 ЦПК України.

Так, на виконання вказаних вимог, апеляційним судом було залучено ТОВ «ФК «Народна позика», представник брав участь у розгляді справи апеляційним судом, в останнє судове засідання про яке був повідомлений належним чином, не з'явився, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, з урахуванням позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з обов'язковості виконання умов договору, та, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, а також оскільки умовою договору передбачено перехід права власності, уважав обґрунтованими її позовні вимоги, враховуючи, що до ОСОБА_8 не переходило право вимоги за договором відступлення права вимоги, оскільки остання не виконала умови цього договору щодо передачі документів новому кредитору, які засвідчують її права, а саме, оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_9

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З матеріалів справи убачається, що укладений 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 договір містить в собі елементи договору позики та елементи забезпечувального правовідношення, оскільки позичальником здійснено волевиявлення, яким вона зобов'язалась передати нерухоме майно позикодавцю у випадку неповернення суми позики.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» та ч. 1 ст. 577 ЦК України передбачена обов'язковість нотаріального посвідчення іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір, що укладений 03 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 слід вважати нікчемним в частині забезпечення, а відтак і таким, що не породжує юридичних наслідків в цій частині.

Суд першої інстанції не звернув уваги на обов'язкові вимоги до договорів певного виду, у зв'язку із чим необґрунтовано дійшов висновку про наявність між сторонами чинного забезпечувального правовідношення, що потягнуло ухвалення рішення із порушенням норм матеріального права.

Крім того, набуття права власності ОСОБА_5 на спірні квартири відбулось в період перебування у шлюбі із ОСОБА_7, а відтак, розпорядження таким майном повинно відбуватися за спільної згодою подружжя, а вирішення в судовому порядку питання щодо переходу права власності на це майно без залучення одного із подружжя до участі у справі є порушенням норм процесуального права, на що суд першої інстанції уваги не звернув, що також дає підстави для скасування рішення суду.

В частині, що стосується ТОВ «ФК «Народна позика» яке на підставі договорів, набуло право власності на спірні квартири, що є наслідком правонаступництва, згідно з яким до нового власника перейшли всі права та обов'язки попереднього власника квартир, колегія суддів зазначає наступне.

Так, після ухвалення рішення судом першої інстанції, з 20.06.2014 року та з 13.08.2014 р. на підставі договорів іпотеки від 24.12.2013 р. та від 06.02.2014 р. власником спірних квартир є ТОВ «ФК «Народна позика» / а.с.143-145/

Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття права власності на предмет іпотеки.

Разом з тим, ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року (№ 6-639цс15) та від 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15).

На момент повторного апеляційного розгляду, ТОВ «ФК «Народна позика» залучено у справу, однак їх права підлягають захисту за окремими заявленими вимогами, в разі їх порушення, зважаючи також на те, що вказаною стороною вимоги не заявляються, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог третьої особи скасовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, який не брав участь у справі на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року -задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року -скасувати в частині задоволення позову третьої особи - визнання за ОСОБА_9 права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, постановивши в цій частині нове рішення яким у задоволенні вказаних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: