Номер провадження: 22-ц/785/2933/16
Головуючий у першій інстанції: Чернявська Л.М.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді Ісаєвої Н.В.,

суддів: Комлевої Н.В., Журавльова О.Г.,

при секретарі: Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департамента комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2007 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання права власності на допоміжне нежиле приміщення підвалу, загальна площа якого складає 63,0 кв.м. та допоміжне нежиле приміщення горища, загальна площа якого складає 77,52 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4. В обгрунтування заявлених вимог вказуючи, що він є власником усіх квартир, що розташовані у флігелі літ. "Б" в будинку АДРЕСА_4. Під квартирами № 10 та № 18 у будинку АДРЕСА_4, розташовано допоміжне нежиле приміщення підвалу, загальна площа якого складає 63,0 кв.м. Над квартирою АДРЕСА_5, розташовано допоміжне нежиле приміщення горища, загальна площа якого складає 77,52 кв.м.. Згідно заяв - власників квартир - співвласників будинку АДРЕСА_4, ними було здійснено поступку своїх прав сумісної власності на нежиле приміщення горища та підвалу на його користь. На підставі цього, він вважає себе власником зазначених приміщень горища та підвалу. Однак, у зв'язку з неможливістю реалізувати своє право власності на допоміжне нежиле приміщення горища та підвалу, вимушений звернутися до суду для визнання свого права власності на ці допоміжні приміщення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов по викладеним в ньому підставам та просив його задовольнити.

Відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 в судове засідання не з'явились, до суду надійшли їх письмові заяви з проханням розглянути справу за їх відсутністю, оскільки вони не мають можливості особисто з'являтися у судове засідання, внаслідок їх навантаженого трудового розпорядку.

Рішенням суду позов було задоволено.

На дане рішення Департамент комунальної власності Одеської міської ради приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати , постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання сторони, яких було сповіщено про день та час розгляду справи, не з`явилися.

За змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

У судовому засіданні встановлено наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2578 від 23.05.1997 р., укладеного на Центральній Одеській товарній біржі та зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Одеської міської ради в книзі 51доп, стр. 34, за № 953, від 04.06.1997 р., кв. АДРЕСА_5, загальною площею 66,4 кв.м., належить на праві власності Позивачу.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.05.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., реєстр. № 1384 та зареєстрованого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" в книзі 508пр, стр. 173, за № 488, від 29.01.2007 р., кв. АДРЕСА_6, загальною площею 29,3 кв.м., належить на праві власності Позивачу.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.07.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., реєстр. № Д-203 та зареєстрованого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" в книзі 508пр, стр. 173, за № 488, від 29.01.2007 р., кв. АДРЕСА_7, загальною площею 16,9 кв.м., належить на праві власності Позивачу.

Під квартирами № 10 та № 18 у будинку АДРЕСА_4, розташовано допоміжне нежиле приміщення підвалу, загальна площа якого складає 63,0 кв.м.

Над квартирою АДРЕСА_5, розташовано допоміжне нежиле приміщення горища, загальна площа якого складає 77,52 кв.м.

Згідно заяв ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 - власників квартир - співвласників будинку АДРЕСА_4, посвідчених КП "ДЕЗ "Жовтневе", ними було здійснено поступку своїх прав сумісної власності на нежиле приміщення ту, загальною площею 63,0 кв. м. та нежиле приміщення горища, загальною площею 77,52 кв. м., за адресою: АДРЕСА_4 на користь Позивача.

Однак, судом не була залучена до участі Одеська міська рада чи департамент комунальної власності, чим були порушені права територіальної громади м. Одеси, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з огляду на те, що вказані приміщення є комунальною власністю.

Відповідно до п. 2.1.1. Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради від 19.02.2013 р. № 2752-УІ (далі - Положення) основним завданням Департаменту у сфері управління комунальною власністю є реалізація місцевої політики у сфері управління комунальною власністю.

Згідно з п. 2.2.1.2 Положення, основним завданням Департаменту у сфері управління комунальною власністю є здійснення обліку, інвентаризації комунального майна, що знаходиться в управлінні Департаменту, виконавчих органів Одеської міської ради та комунальних підприємств, забезпечує контроль за його використанням і збереженням, здійснення контролю за ефективним використанням майна, що належить територіальній громаді м. Одеси на праві комунальної власності та закріплене за комунальними підприємствами на праві господарського відання або на праві оперативного управління.

Відповідно до п. 2.2.1.4 Положення основним завданням Департаменту у сфері управління комунальною власністю є здійснення повноваження орендодавця комунального майна територіальної громади, що знаходиться в управлінні Департаменту, а також контроль за повнотою та своєчасністю внесення орендарями орендної плати за договорами оренди цілісних майнових комплексів, укладеними Одеською міською радою. Відповідно до чинного законодавства укладає договори оренди. Здійснює облік договорів оренди, укладених безпосередньо Департаментом, та облік договорів оренди, погоджених з Департаментом у встановленому порядку.

Згідно з п. 2.6. Положення, одним з основних завдань Департаменту є організація претензійно-позовної роботи. У встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в усіх судових органах з питань, що віднесені до компетенції Департаменту.

Відповідно до Положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-УІ Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 62,7 кв.м та нежитлове приміщення горища, загальною площею 77,5 2 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4, є власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради є власником всього житлового та нежитлового фонду, управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради відповідно до власних повноважень, наданих Положенням про Департамент комунальної власності Одеської міської ради та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Право власності на вищевказані об'єкти нерухомості підтверджується постановою КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішення Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ де зазначено, що весь житловий і нежитловий фонд переходить до комунальної власності. Цивільний кодекс УРСР, який діяв до 01.01.2004 не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності при здійсненні правочинів.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові від 19.12.2013 р. по справі № 916/638/13 де зроблено наступні висновки: «Спірне приміщення належить на праві комунальної власності на підставі постанови КМУ від 05.11.1991 № 311 ".Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" та рішення Одеської обласної ради народних депутатів "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області" від 25.11.1991 № 266-ХХІ, де зазначено, що весь житловий та нежитловий фонд переходить до комунальної власності.

Цивільний кодекс УРСР, який діяв до 01.01.2004 не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності при здійсненні правочинів. Після набуття чинності Цивільним кодексом України виконавчий комітет Одеської міської ради ухвалив рішення від 29.06.2005 № 234, яким зобов'язав КП "ОМБТІ та РОП" провести технічну інвентаризацію та видати свідоцтво про право власності, проте ТОВ "Будмаш-М" своїми діями перешкоджає доступу працівникам КП "ОМБТІ та РОН" для проведення технічної інвентаризації.

Відповідно до п.п. 15 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (діє з 01.01.2013) документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність. Таким чином територіальна громада м. Одеси, в особі Одеської міської ради набула права власності 25.11.1991.

Враховуючи зазначене вище, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що орендоване за спірним договором приміщення, належить на праві власності територіальній громаді м. Одеси з 1991 року, однак, зареєстроване не було, оскільки чинне на той момент законодавство такої реєстрації не вимагало. При цьому, права власника щодо управління цим майном були делеговані Представництву по УКВ ОМР, яке правомірно уклало із дотриманням наявних у нього повноважень договір №15/72 від 01.08.2002, протилежного позивач суду не довів, що і стало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.»

Окрім того, судами інший касаційних інстанцій вже встановлювався факт того, що весь житловий та нежитловий фонд в межах міста Одеси, за виключенням державної власності, колективної власності та особистої власності перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Такої правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїх ухвалах від 05.10.2011 р. та від 09.07.2014 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до Рішення виконкому Сталінської райради депутатів трудящих від 07.08.1948 р. закріплено на праві державної власності домоволодіння АДРЕСА_4.

З урахуванням того, що право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 62,7 кв.м та нежитлове приміщенню горища, загальною площею 77, 52 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4, було закріплено у 1948 (як державної) та 1991 (як комунальної) роках, його реєстрація не є обов'язковою.

Домоволодіння за вищевказаною адресою зареєстроване на підставі реєстраційного посвідчення від 09.02.1998 р.

Враховуючи наведене, можна зробити висновок, що враховуючи те, що ані Позивачем ані Відповідачем не було надано належних доказів правомірності вибуття з державної (до 1991 року) або з комунальної (після 1991 року) власності всіх спірних приміщень, то вказані приміщення на момент розгляду справи в суді першої інстанції та до сьогодні є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, управління яким здійснює департамент комунальної власності Одеської міської ради.

01.04.2004 між Дочірнім підприємством «ІНВОІНТЕР» (Орендар) та Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (Орендодавець) був укладений договір оренди № 40/7, відповідно до якого Дочірньому підприємству «ІНВОІТЕР» було надано в строкове платне користування об'єкт комунальної власності нежитлове підвальне приміщення підвалу, загальною площею 62,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4, яка була предметом розгляду Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-3957 .

Таким чином, нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 62,7 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 знаходились в комунальній власності територіальної громади м. Одеси та надавались в оренду.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2є власником усіх квартир, що розташовані у флігелі літ. «Б» по АДРЕСА_4. Під квартирами № 10 та № 18 в АДРЕСА_4 розташоване допоміжне нежиле приміщення підвалу, загальна площа якого складає 63,0 кв.м., а над квартирою АДРЕСА_5 розташоване нежиле приміщення горища, загальна площа якого складає 77,52 кв.м. Згідно заяв - власників квартир - співвласників будинку АДРЕСА_4, ними було здійснено поступку своїх прав сумісної власності на нежиле приміщення горища та підвалу на його користь. На підставі цього, він вважає себе власником зазначених приміщень горища та підвалу.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 у частині визнання права власності на допоміжне нежитлове приміщення підвалу, загальна площа якого складає 63, 0 кв.м. та допоміжне нежиле приміщення горища, загальна площа якого складає 77, 52 кв.м. , що розташоване над квартирою АДРЕСА_5 суд першої інстанції виходив з того, що спірні приміщення є допоміжними.

На підставі зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку стосовно розповсюдження на спірні правовідносини приписів ч.2 ст.382 ЦК України, якими регламентовано наявність у власників квартир, розташованих у багатоквартирному житловому будинку, права спільної сумісної власності на приміщення загального користування.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 02.03.2004 р. № 4-рп/2004 (справа № 1-2/2004) положення ч. 1 ст.1, положення п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»:

1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

1.2. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Однак, у противагу зазначеним законодавчим приписам, суд першої інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні безпідставно відносять спірне нежитлове приміщення підвалу до допоміжних приміщень.

Так, ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 р. № 2866-ІІІ визначає статус нежитлового приміщення, під яким розуміється приміщення, що належать до житлового комплексу, але не відносяться до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Також, цією нормою визначається поняття допоміжних приміщень, під яким розуміється приміщення., призначені для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку.

ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482- XII передбачено, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово - комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Відповідно до п. 42 Положення про прядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 № 56, вільні нежилі приміщення можуть бути продані власником будинку товариству власників квартир або іншим юридичним особам (підприємствам, організаціям, установам) переважно на конкурсній основі по фактичній вартості будівництва загальної площі житлових будинків за цінами, що склалися на момент продажу. Переважне право на придбання таких приміщень має товариство власників квартир.

Крім того, відповідно до ч.1, ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Слід зазначити, що відповідно до Державних Будівельних Норм Б ДБН В.2.2-15- 2005, які набрали чинності 01.04.2009 р. допоміжними приміщеннями багатоквартирного житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку (технічні) та побутового обслуговування його мешканців.

Нежитловими приміщеннями, відповідно до вищевказаних норм - є приміщення в структурі житлового будинку, які не відносяться до житлового фонду, а є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Таким чином, навіть якщо б вказані приміщення, відносились до категорії допоміжних, право власності не може переходити, оскільки законодавство передбачає заборону на приватизацію майна вказаної категорії.

Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, в яких не всі квартири приватизовані, власник (власники) неприватизованих квартир (їхні правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними і вправі володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями.

Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися і розпоряджатися цими приміщеннями.

Спірні приміщення віднесені до категорії нежитлових приміщень вищезазначеного житлового будинку, а не до допоміжних приміщень.

Таким чином, рішення Приморського суду м. Одеси від 26.02.2007 р. безпосередньо порушує майнові права територіальної громади м. Одеси.

Окрім того, судом першої інстанції було ухвалено вказане рішення з порушенням норм матеріального права з неповним з'ясуванням всіх обставин по справі.

Відповідно до узагальнень судової практики Верховного Суду України «Про аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» зазначено «Зокрема, часто позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на об'єкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування. Також має місце пред пред'явлення позовів про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством процедури оформлення прав на це майно. Задовольняючи такі позови, суди фактично виконують функції, які належать до компетенції органів місцевого самоврядування, узаконюють самовільні переобладнання або самочинно збудоване нерухоме майно.

Тобто, суд замінив собою компетентні органи, яким було надано повноваження щодо реєстрації права власності на вищезазначене не майно.

Вказана позиція була підтверджена згодом Верховним Судом України у постанові пленуму № 13 від 24.10.2008р., згідно якої суд не може підміняти державний орган приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питання, які належать до компетенції такого суб'єкту владних повноважень та з позиції Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначив, що завдання суду, при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Підсумовуючи вищенаведене, слід зазначити, що під час розгляду справи, спірні приміщення знаходились у комунальній власності територіальної громади м. Одеси та в управлінні та в управлінні Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності), що уповноважений був управляти даним майном і був Орендодавцем вищевказаних приміщень.

Згідно п. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без рішення відповідної ради. Відповідно п. 30 ст. 26 і п. 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», доцільність, порядок і умови відчуження об'єктів комунальної власності відносяться до виняткової компетенції місцевих рад.

Незалучення судом першої інстанції Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради як управителя та Орендодавця цього майна до участі у розгляді справи, призвело до того, що судом не було встановлено факт приналежності спірного об'єкту до комунальної власності, що є неповним з'ясуванням судом обставин, які мають суттєве значення для справи.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена колегією суддів та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.. 303, п. 2, ч.1,307, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Департамента комунальної власності Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2007 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В.Ісаєва

Судді : О.Г Журавльов

О.С.Комлева