У х в а л а

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Захист»», про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк», банк) звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення його вимог за кредитним договором у сумі 1 147 319 грн 73 коп. та встановити спосіб реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що між АТ «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю юридична фірма «Захист» (далі - ТОВ ЮФ «Захист») було укладено кредитний договір від 03 червня 2008 року № CM-SME702/84/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 787 354 грн 92 коп.

Цього ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов'язань між АТ «ОТП Банк» та ТОВ ЮФ «Захист» укладено іпотечний договір № PM-SME 702/84/2008, предметом іпотеки за яким є нежитлова будівля літ. А-2, загальною площею 283,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що йому стало відомо про реалізацію предмета іпотеки у процедурі банкрутства ТОВ ЮФ «Захист» на користь ОСОБА_3, який набув право власності на нежитлову будівлю на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. 22 листопада 2013 року за реєстровим номером 1270.

Посилаючись на те, що банк не отримував кошти від реалізації вказаного майна, а постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27 січня 2014 року скасовано постанову господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року у справі № 922/3670/13 про визнання ТОВ ЮФ «Захист» банкрутом і провадження у справі припинено, як таке, що порушено безпідставно, банк просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року позов задоволено.

Звернуто примусове стягнення на належне ОСОБА_3 нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. А-2, загальною площею 283,8, розташовану по АДРЕСА_1 для задоволення вимог АТ «ОТП Банк» за кредитним договором № CM-SME702/84/2008 від 03 червня 2008 року у розмірі 1 147 319 грн 73 коп., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 745 388 грн 22 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 19 березня 2008 року по 02 січня 2012 року - 347 865 грн 89 коп. та пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 19 червня 2009 року по 27 вересня 2009 року у розмірі 27 065 грн 62 коп.

Встановлено спосіб реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі АТ «ОТП Банк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_3 перейшов обов'язок іпотекодавця.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що спірна нежитлова будівля, яка була предметом іпотеки за кредитним договором, відчужена в процесі ліквідаційної процедури боржника; при цьому суд посилався на те, що відчуження майна, переданого в іпотеку під час проведення ліквідаційної процедури, здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому Закон України «Про іпотеку» не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли в процесі ліквідаційної процедури боржника, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-58цс13 від 26 червня 2013 року та № 6-201цс14 від 24 грудня 2014 року.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що між АТ «ОТП Банк» та ТОВ ЮФ «Захист» укладено кредитний договір № CM-SME702/84/2008 від 03 червня 2008 року, відповідно до умов якого АТ «ОТП Банк» надало ТОВ ЮФ «Захист» кредитні кошти у сумі 787 354 грн 92 коп.; цього ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ними було укладено іпотечний договір № PM-SME 702/84/2008, предметом іпотеки за яким є нежитлова будівля літ. А-2, загальною площею 283,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7-20).

Обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою було зареєстровано у Державному реєстрі іпотек та в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 03 червня 2008 року згідно витягів № № 18922568, 18922279 (а. с. 21, 22).

Постановою господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року ТОВ ЮФ «Захист» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії Беляєву О.В.; з дня прийняття постанови скасовано арешти, накладені на майно боржника та інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, в тому числі, усі податкові застави, застави рухомого та нерухомого майна (а. с. 27-30).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27 січня 2014 року постанову господарського суду Харківської області від 14 жовтня 2013 року скасовано, провадження у справі припинено як таке, що порушено безпідставно (а. с. 31-34).

Спірне нерухоме майно було реалізовано ОСОБА_3 ліквідатором ТОВ «ЮФ «Захист» у процедурі банкрутства товариства при проведенні відкритих торгів у формі аукціону, складеного Товарною Біржею «Ресурс-Інформ» від 15 листопада 2013 року, і відповідач набув право власності на предмет іпотеки на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. 22 листопада 2013 року за реєстровим номером 1270, ціна продажу - 92 990 грн 70 коп. (а. с. 37).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі.

При цьому необхідно врахувати, що дії ліквідатора іпотекодавця з відчуження спірного майна під час зняття судовим рішенням обтяження та право власності відповідача на це нерухоме майно кредитор не оспорює.

Беручи до уваги обставини справи та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного судового рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року та в постанові Вищого господарського суду України від 09 лютого 2015 року.

Установивши у справі, яка переглядається, факт переходу до фізичної особи права власності на спірне нерухоме майно в ході ліквідаційної процедури під час виключення з Єдиного реєстру заборон запису про обтяження цього майна, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що: до спірних правовідносин не застосовується ст. 23 Закону України «Про іпотеку», не зберігається обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Єдиного реєстру заборон запису про обтяження цього майна іпотекою та не поширюється на відповідача відповідно до цієї норми статус іпотекодавця за іпотечним договором з огляду на те, що до нього перейшло право власності на предмети іпотеки - нежитлову будівлю літ. А-2, загальною площею 283,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15 та від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а тому ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович