Справа №173/778/16-ц
Провадження №2/173/524/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої судді Петрюк Т.М.

При секретарі Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувсь позивач ОСОБА_2, з позовом про визнання права власності на нерухоме майно до відповідача ОСОБА_1 міської ради Дніпропетровської області, згідно якої просить визнати за ним право власності на гараж № Г47/3, розташований за адресою: м. Верхньодніпровськ вул. Дніпровська Дніпропетровської області, посилаючись на наступне.

11.03.2002 року згідно рішення ОСОБА_1 міської ради № 78 він отримав дозвіл на будівництво гаражу по вул. Дніпровській, 47 в м. Верхньодніпровську.

19.03.2002 року він отримав дозвіл на будівництво гаражу в інспекції держбуднагляду № 4/п. В 2003 році він закінчив будівництво гаражу площею 47.6 кв.м.

21.12.2011 року на гараж в БТІ Верхньодніпровського району було виготовлено технічний паспорт. Вартість гаражу складає 29949 грн.

Згідно рішення ОСОБА_1 міської ради № 33 від 24.01.2011 року гаражу присвоєно адресу Г45/3 вул. Дніпровська м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області.

Рішенням міської ради № 600-29/У1 від 31.11.2013 року йому було передано у власність земельну ділянку площею 0.0047 га за адресою: м. Верхньодніпровськ вул. Дніпровська гараж Г 47/3 та затвердили технічну документацію із землеустрою.

Згідно витягу з земельного кадастру № НВ-013 від 23.05.2013 року земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 0:01:006:0007.

10 грудня 2013 року він отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку та зареєстрував право власності на об'єкт нерухомості.

В квітні 2016 року з'явився покупець на гараж та він має намір продати свій гараж. З вказаною метою він звернувся до нотаріуса, яки й йому повідомив, що вчинити правочин відносно нерухомого майна можливо лиш е після введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та державної реєстрації речового права.

Ввести об'єкт нерухомості в експлуатацію він не має можливості, так як інспекцією ДДАБ приймались в експлуатацію об'єкти, які збудовані з 1992 року по 2011 рік та такі повноваження інспекції діяли по 31.12.2015 року, що й стало підставою звернення до суду.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подавши заяву про слухання справи у його відсутність.

Відповідач - представник ОСОБА_1 міської ради в судове засідання не з'явився, подавши заяву про слухання справи у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступними підставами: судом встановлено, що 11.03.2002 року згідно рішення ОСОБА_1 міської ради № 78 позивач отримав дозвіл на будівництво гаражу по вул. Дніпровській, 47 в м. Верхньодніпровську.

19.03.2002 року позивач отримав дозвіл на будівництво гаражу в інспекції держбуднагляду № 4/п. В 2003 році він закінчив будівництво гаражу площею 47.6 кв.м.

21.12.2011 року на гараж в БТІ Верхньодніпровського району було виготовлено технічний паспорт. Вартість гаражу складає 29949 грн.

Згідно рішення ОСОБА_1 міської ради № 33 від 24.01.2011 року гаражу присвоєно адресу Г45/3 вул. Дніпровська м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області.

Рішенням міської ради № 600-29/У1 від 31.11.2013 року йому було передано у власність земельну ділянку площею 0.0047 га за адресою: м. Верхньодніпровськ вул. Дніпровська гараж Г 47/3 та затвердили технічну документацію із землеустрою.

Згідно витягу з земельного кадастру № НВ-013 від 23.05.2013 року земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 0:01:006:0007.

10 грудня 2013 року позивач отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку та зареєстрував право власності на об'єкт нерухомості.

В квітні 2016 року з»явився покупець на гараж та позивач має намір продати свій гараж. З вказаною метою він звернувся до нотаріуса, який йому повідомив, що вчинити правочин відносно нерухомого майна можливо лиш е після введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності на домоволодіння та державної реєстрації речового права.

Ввести об'єкт нерухомості в експлуатацію позивач не має можливості, так як інспекцією ДДАБ приймались в експлуатацію об'єкти, які збудовані з 1992 року по 2011 рік та такі повноваження інспекції діяли по 31.12.2015 року

Відповідно до ч. 2ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Судом встановлено, що позивачем здійснено будівництво гаражу на підставі всіх потрібних дозволів на земельній ділянці, переданій йому власність у відповідності до цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України , особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України , а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки на якій здійснив будівництво гаражу відповідно до отри мах дозворлів, що підтверджується рішеннями ОСОБА_1 міської ради від та інспекції з держбуднагляду, але на даний час гараж не введений в експелуатацію.

Судом встановлено, що на даний час позивач не має можливості ввести гараж в експелатацію в зв'язку з тим, що згідно чинного законодавства такі повноваження діяли у ДДАБІ існували лише до 31.12.2015 року відповідно до п. 9 прикінцевих положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином на даний час в іншому порядку окрім судового позивач не має можливості захистити свої права.

Виходячи з вищевикладеного та оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем право власності на гараж № Г47/3, розташований за адресою: м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області вул. Дніпровська

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551.20 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як судом не встановлено вини відповідачів, щодо порушення прав позивача, а необхідність звернення до суду виникла в зв'язку з недотриманням порядку введення нерухомого майна в експлуатацію.

Керуючись ст. 10, 60,212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_2 за позовом до ОСОБА_1 міської Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованим за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на гараж № Г47/3, розташований за адресою: м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області вул.. Дніпровська

Витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн., 20 коп. покласти на позивача на позивача ОСОБА_2

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Верхньодніпровського районного суду. Особи, які приймали участь у розгляді справи, але не були присутні підчас проголошення судового рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо така скарга подана не була. У випадку подання апеляційної скарги рішення набирає чинності після розгляду справи судом апеляційної інстанції, якщо не було змінене або скасоване.

Суддя Петрюк Т.М