Категорія 27Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Іващук В.А., Якименко М.М.

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_4, на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 березня 2014 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулось до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 12 червня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким банк надав останньому кредит у розмірі 246 500 грн. на строк до 11 червня 2018 року зі сплатою 22 % річних за користування кредитом. Із метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 28 квітня 2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості в розмірі 94 883 грн. 50 коп. Однак, з дати ухвалення рішення знову виникла заборгованість, яку ОСОБА_3 не погашав, тому банк звернувся до суду та просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 310 903 грн. 01 коп. шляхом звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 3 березня 2014 року вказаний позов задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між АБ «Брокбізнесбанк» (ПАТ «Брокбізнесбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 172S-79/08 на суму 246 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22 %, з кінцевим терміном повернення 11 червня 2018 року (а.с. 5-9).

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 21-24).

28 квітня 2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості в загальному розмірі 94 883 грн. 50 коп., рішення набуло законної сили (а.с. 19-20).

Заборгованість за кредитом станом на 12 липня 2013 року складає 310 903 грн. 01 коп., з яких 115044 грн. - поточна заборгованість, 121939 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 67 997 грн. 29 коп. - залишок несплачених процентів, 5 922 грн. 72 коп. - пеня (а.с. 26-28). Дана сума боргу включає й суму заборгованості, яка стягнута наведеним вище рішенням (встановлено за поясненнями представника позивача).

8 жовтня 2013 року ОСОБА_2 банком було направлено повідомлення про погашення простроченої заборгованості (а.с. 25).

Встановивши зазначені обставини, суд, керуючись ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 549-552, 572-593, 611, 1050, 1054 ЦК України, дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводять до посилань на те, що ухвалення оскаржуваного рішення призвело до подвійного стягнення кредитної заборгованості, враховуючи, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 квітня 2010 року відповідну суму заборгованості вже було стягнуто, апелянт не погоджується із наданими позивачем розрахунками та зазначає, що суд, порушуючи вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку», не визначив розмір заборгованості.

Такі твердження є необґрунтованими і колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.

Посилання апелянта на про те, що оскаржуване рішення призвело до подвійного стягнення кредитної заборгованості, а доказів про невиконання вказаного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці не надано, спростовуються постановою старшого державного виконавця Ніколаєвського Я.В. від 24 вересня 2013 року про повернення без виконання виконавчого листа № 21887/10, виданого на підставі рішенні Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 квітня 2010 року. Всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України апелянт протилежного не довів, зокрема того, що зазначене рішення виконане, що призвело до подвійного стягнення заборгованості за вказаним зобов'язанням.

Наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року № 6-73 цс 13, яка враховується колегією суддів відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Положеннями ст.ст. 27, 31 ЦПК України сторонам у справі надано відповідні процесуальні права та обов'язки. Для з'ясування обставин,що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у відповідній галузі, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 143 ЦПК України). Доводи апелянта про те, що доказ (розрахунок), на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, не відповідає дійсності є голослівним, оскільки свого розрахунку заборгованості він не надав, відповідних клопотань щодо визначення правильності суми заборгованості не заявляв, тобто цих своїх посилань не довів.

Що стосується доводів апелянта в частині порушення судом вимог Закону щодо зазначення в рішення розміру заборгованості, то такі доводи спростовуються самим рішенням, в якому такі посилання містяться.

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_4, відхилити, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.А. Іващук

М.М. Якименко