Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/660/16 Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
Провадження № 22-ц/778/2944/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Воробйової І.А.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя про визнання права власності за набувальною давністю.

В позові зазначали, що з 2004 року вони опікувались родиною ОСОБА_8, 1940 року народження, який потребував сторонньої допомоги із-за тяжкої хвороби, від якої помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його дружиною - ОСОБА_9, 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. В зв'язку з цим вони проживали разом з даною родиною в їхньому будинку, що розташований в АДРЕСА_1, де позивачі знаходяться і по цей час та піклуються цим будинком, ремонтували його, сплачували комунальні платежі. Будинок, який належав ОСОБА_8 на праві користування, був збудований в 1952 році. В період 1975-1985 рр. були здійснені прибудови до будинку, також зведені інші господарські будівлі і споруди. Будинок та господарські будівлі споруди розташовані на земельній ділянці площею 572,0 кв.м., що на даний час є землею комунальної власності. З квітня 1998 року ОСОБА_8 вказаний в технічній документації як користувач. Право власності ОСОБА_8 не оформив у встановленому порядку. Після його смерті дружина - ОСОБА_9 спадщину не оформляла, а тому єдиним користувачем в технічній документації з 1998 року по день смерті зазначався ОСОБА_8 У відповідності до раніше чинного законодавства, реєстрація права власності не здійснювалась, про що Пленум ВССУ в постанові від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» зазначив (п.6), що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13 вказано: «У 1957 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації». Оскільки документи, крім тих, що є в Технічному паспорті не збереглись, позивачі вважають, що єдиним власником вказаного будинку був ОСОБА_8 На теперішній час після смерті ОСОБА_8, вони продовжують відкрито володіти зазначеною будівлею, вказані в технічному паспорті як її користувачі, проте не можуть належним чином оформити правовстановлюючі документи на неї. Відповідно до складеного 01.12.2015 р. Приватною науково-виробничою фірмою «Стройіндустрія-Л» технічного паспорту за адресою АДРЕСА_1 - розташовані наступні об'єкти нерухомості:

- Житловий будинок літ.А, 1952р. забудови, площею 43,5 кв.м.;

- Сіни, літ. «а», 1978р. забудови, 13,9 кв.м.;

- Ганок до літ «а-1», літ. «гн», 1978р. забудови, площею 1,0 кв.м.;

- Козирок до літ. «а-3», 1978р. забудови, площею 1,0 кв.м.;

- Службова прибудова, літ «а-1», 1985р. забудови, площею 14,4 кв.м.;

- Службова прибудова, літ. «а-2», 1975р. забудови, площек 10,3 кв.м;

- Сіни, літ. «а-3», 1978р. забудови, площею 3,8 кв.м.;

- Сарай, літ В, 1978р. забудови, площею 5,5 кв.м.;

- Літня кухня, літ. Г, 1975р. забудови, площею 22,5 кв.м.;

- Сарай, літ «г», 1975р. забудови, площею 6,3 кв.м.;

- Сарай, літ.Д, 1985р. забудови, площею 5,7 кв.м.;

- Сарай, літ Е, 1978р. забудови, площею 2,7 кв.м.;

- Сарай, літ. Ж, 1978р. забудови, площею 4,8 кв.м.;

- Вбиральня, літ.З, 1978р. забудови, площею 1,4 кв.м.;

- Погріб з шийкою, літ. «Пг», 1985р. забудови, площею 2,0 кв.м.;

- Паркан, № 1, 1978р. забудови, площею 72,9 кв.м.;

- Хвіртка, № 2, 1978р. забудови, площею 2,0 кв.м.;

- Паркан, № 3, 1978р. забудови, площею 58,9 кв.м.;

- Водопровід, 1978р. забудови;

- Замощення, 1,1978р. забудови, площею 164,4 кв.м.

Загальна вартість зазначеного домоволодіння складає 55016,00 грн.

Посилаючись на викладене, просили суд визнати за ними право спільної часткової власності, по 1/2 частині, на забудовані в 1952-1985 роках житлові та господарські будівлі та споруди, які розташовані за земельній ділянці площею 572,0 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, представника Запорізької міської ради Онищенко Л.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Згідно свідоцтв про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,10).

Спадкові справи після померлих ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводились, що підтверджується листом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 26.02.2016 року (а.с.54-56).

Згідно листа Управління Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області № 38/19-15 від 22.12.2015 року, відповідно до державного реєстру земель станом на 31.12.2012 року прав власності або користування (оренди) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано, станом на 15.12.2015 року за даними Державного земельного кадастру дана земельна ділянка не зареєстрована. З 01.01.2013 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», дана земельна ділянка за формою власності може бути віднесена до земель комунальної власності (а.с.15).

Замовниками технічної інвентаризації в приватній науково-виробничій фірмі «Стройіндустрія-Л» станом на 01.12.2015 року за адресою: АДРЕСА_1 є позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.5-8).

За довідкою голови квартального комітету від 01.02.2016 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в спірному будинку з 2004 року, сплачують комунальні платежі та виконують будівельні роботи, є єдиними користувачами будинку (а.с.11).

Листом районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № Т-0621,0658 від 13.11.2014 року зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по праву користування належить ОСОБА_8 (померлому в 2005 році), які побудовані до 1992 року та розташовані на земельній ділянці фактичного користування площею 572,0 кв.м., норма землі відсутня. Технічний паспорт складений станом на 07.04.1998 р. ОП «ЗМБТІ», інвентарний та реєстраційний номер відсутній (а.с.71).

Згідно акту районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району комісійного обстеження житлового будинку №2 та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 21.10.2015 року, за технічним паспортом на об'єкт нерухомого майна (інвентаризаційна справа б/н) за зазначеною адресою користувачем будинку є ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3; житловий будинок та господарчі будівлі по даному адресу не оформлені у встановленому законом порядку; в житловому будинку проживає родина ОСОБА_3 у складі двох осіб з 2008 року, сплачує комунальні послуги. (а.с.65-69).

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог.

Суд першої інстанції правильно керувався нормами матеріального права та взяв до уваги роз'яснення постанов Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У п. п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно вказав, що за ст.344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи та які не довели позивачі є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Відповідно, є правильним висновок рішення суду про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги у значній частині полягають у переоцінці доказів, належним чином досліджених та оцінених судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами у справі.

Зокрема, суд першої інстанції дав правильну оцінку акту комісійного обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 від 21.10.2015р. районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, згідно якого позивачі проживають в спірному будинку з 2008 року.

Іншими належними, допустимими та переконливими доказами встановлена обставина не спростована.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що суд дав неправильну оцінку документам зі сплати комунальних послуг, які у позивачів збереглися за останні роки. При цьому позивачами не надано доказів, що вони несли витрати з утримання будинку та сплати послуг увесь зазначений ними період проживання в спірному будинку.

Не мають підтвердження доводи апеляційної скарги, що позивачі значним чином поліпшили спірний будинок, оскільки суд першої інстанції правильно визнав, що товарні чеки щодо придбання будматеріалів не підтверджують обставину їх використання саме для проведення робіт у спірному будинку.

Доводи апеляційної скарги, що суд неправильно зазначив, що право власності за набувальною давністю можливе після 01.01.2011р., не спростовують висновки рішення суду про відмову у позові, оскільки дана обставина не є вирішальною, виходячи із відсутності інших обставин, необхідних для набуття права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України.

Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на якій-небудь правовій підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При цьому у справі встановлено, що позивачі проживали у спірному будинку з родиною ОСОБА_8, які на даний час померли, доглядали за ними, опікувалися ними, тобто, проживали з дозволу ОСОБА_8, а тому проживання відбувалося на законних підставах.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У даній справі позивачам було достеменно відомо, що ОСОБА_8 на законних підставах, діючи з 1952р. збудував спірний будинок. А тому позивачі достовірно знали, що володіють чужим майном.

Посилання в апеляційній скарзі на судове рішення в іншій цивільній справі є неприйнятним, оскільки таке судове рішення прийнято не Верховним Судом України у порядку ст.ст.353 - 360-6 ЦПК України. Суд згідно ст.360-7 ЦПК України має брати до уваги постанови Верховного Суду України з висновками щодо застосування норми права, а не іншу судову практику.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: