Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_3, шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу, а саме на дев'ятикімнатну квартиру, загальною площею 170,1 кв. м, житловою площею 88,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України». В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором відновлювальної кредитної лінії від 04 вересня 2007 року у розмірі 502 095,45 дол. США та 7 120 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 04 вересня 2007 року, а саме на: дев'ятикімнатну квартиру, загальною площею 170,1 кв. м, житловою площею 88,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2007 року, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення заявлених ПАТ «Державний ощадний банк України» позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанцій, виходив з того, що невиконання зобов'язання про сплату кредиту є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак із такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Вказаним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 04 вересня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, згідно якого останній було надано кредит у розмірі 200 000 тис. дол. США під сплату процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % з кінцевим терміном повернення до 04 вересня 2017 року.

За умовами укладеного кредитного договору, позичальник зобов'язується своєчасно сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно графіку погашення заборгованості шляхом внесення коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих відсотків.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії, між банком та ОСОБА_3 04 вересня 2007 року укладено іпотечний договір, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: дев'ятикімнатну квартиру, загальною площею 170,1 кв. м, житловою площею 88,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3

Відповідно до п. 3.4.1. іпотечного договору, іпотекодержатель має право, у разі невиконання іпотекодавцем забезпечених іпотекою зобов'язань, одержати задоволення з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору, виникла заборгованість, яка станом на 16 лютого 2015 року становила 502 095,45 дол. США та 7 120 грн., з яких: прострочений основний борг по кредиту - 200 тис дол. США; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 жовтня 2007 року по 16 лютого 2015 року - 154 251,07 дол. США; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту за період з 01 жовтня 2007 року по 16 лютого 2015 року - 7 120 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 16 лютого 2012 року по 16 лютого 2015 року - 72130,32 дол. США; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 16 лютого 2012 року по 16 лютого 2015 року - 61 880,49 дол. США; 3% річних від простроченої заборгованості за основним боргом по кредиту за період з 09 квітня 2012 року по 16 лютого 2015 року - 13 833,57 дол. США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції вірно виходив з того, що умов кредитного договору боржник належним чином не виконує, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про іпотеку».

Суд апеляційної інстанції переглядаючи справу, вірно вказав про безпідставність посилань скаржників про те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення у справі не було враховано інтересів неповнолітніх дітей, які фактично проживають у квартирі, що є предметом іпотеки, та не мають іншого житла для проживання, так як предметом спору у цій справі є вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки і вимог про виселення будь-яких осіб із квартири банк не пред'являв. Право виселення мешканців квартири є самостійним правом, яким заінтересована особа розпоряджається на власний розсуд, і виселення осіб не відбувається автоматично у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності позовних вимог про таке.

Разом з цим, поза увагою апеляційного суду залишились наступні обставини.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину такого рішення, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд не звернув уваги, що всупереч вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у рішенні місцевого суду не зазначено необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема початкової ціни продажу предмета іпотеки, яка визначається відповідно до вимог статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові за № 6-1923цс15 від 02 листопада 2016 року та № 1561цс15 від 21 жовтня 2015 року, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» зазначення у рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції при перегляді справи, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 335, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська