АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/365/16 Справа № 175/2776/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського району УМВС України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з подальшим зняттям з реєстраційного обліку місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського району УМВС України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з подальшим зняттям з реєстраційного обліку місця проживання.

В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником будинку та земельної ділянки по вул. Молодіжна, 9, м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2

04 жовтня 2011 року були розірвані шлюбні відносини між сторонами, після чого ОСОБА_2 перестав проживати за місцем реєстрації. У 2015 році вона звернулась до Дніпропетровської районної держадміністрації Управління соціального захисту населення про надання пільги на житлово-комунальні послуги, але отримала відмову оскільки субсидія розраховується виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщені (будинку) осіб, оскільки це, на думку позивача, порушує її права вона звернулась до суду з даною позовною заявою.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського району УМВС України у Дніпропетровській області зняти ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АК № 965946 виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 22 червня 2000 року, ідентифікаційний 1 номер - НОМЕР_1) з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року - вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню відповідно до ч.3 ст.303, ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як було встановлено судом 1 інстанції, що ОСОБА_3 на праві власності належить будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Молодіжна, буд. № 9, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САА № 253946 (а.с. 17).

Також в судовому засіданні встановлено, що за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Молодіжна, 9 в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, що підтверджується копією рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2013 року (а.с.48-60), а також довідкою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6-1269ск14 (а.с.45).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався ст. 71,72 ЖК УРСР, п. 10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», та виходив з того, що факт реєстрації відповідача у квартирі призводить до значних витрат позивача по сплаті комунальних послуг чим наносить позивачу надлишкові витрати у зв'язку з чим вимога про зняття з реєстрації відповідача обґрунтована й підлягає задоволенню.

Проте колегія суддів не може погодитися із вказаними висновками з огляду на наступне.

Так, рішенням суду першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є законним співвласником будинку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Молодіжна, буд. 9, згідно з рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської власті від 03.10.2013 р. № 2-410/3044/12 (справа про поділ майна подружжя).

Згідно з вказаним рішенням суду за Апелянтом визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м.Підгородне, вул.Молодіжна, буд.9 та вирішено усунути перешкоди з боку Позивача в користуванні апелянтом 1/2 частини житлового будинку (а.с.48-50).

Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.12.2013 р.

Ухвалою ВССУ від 31.01.2014 р. Позивачу було відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі, що підтверджується листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вих. № 13544/0/19-14 від 13.02.2014 р. (а.с.45).

Таким чином, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2013 р., згідно з котрим за Апелянтом було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташовано за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Молодіжна, буд. 9, набрало законної сили.

Ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, в тому числі бути реєстрованим та фактично не проживати за адресою належного особі нерухомого майна.

Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як визначено в ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наведені положення законодавства передбачають безумовне право власника житлового будинку розпоряджатись своїм майном на власний розсуд та жодним чином не оговорюють для власника житла передумови проживати в належному йому житловому линку з метою перебування на реєстраційному обліку за адресою належного йому майна.

Окрім того, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилався ст. 71 та ст. 72 Житлового Кодексу УРСР, якими визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Суд першої інстанції таким застосуванням даних норм закону не розрізнив суті термінів власник житлового приміщення» та «наймач», помилково застосувавши вказані норми матеріального права до спірних правовідносин, оскільки наведені в рішенні суду першої інстанції положення законодавства визначають права членів сім'ї власника житла бути зареєстрованими та проживати в житловому приміщенні за певних умов, а також за яких обставин може бути знято з реєстраційного обліку членів сім'ї власника житла. Проте, вказані положення законодавства стосуються лише членів сім'ї власника житла, але не самого власника житла.

Окрім того, жодні норми чинного законодавства не передбачають обов'язку будь-кого з співвласників житлового будинку проживати саме в належному йому на праві власності будинку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому окремого визначення в судовому рішення про зобовязання відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського району УМВС України у Дніпропетровській області про зняття з реєстрації фізичної особи не вимагається

Крім того, районний суд приймаючи вищевказане рішення не звернув уваги на те, що діючим цивільно-процесуальним законодавством України взагалі не передбачено зобовязання третьої особи, у даному випадку - Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського району УМВС України у Дніпропетровській області, вчинити певні дії.

Також, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням небажання відповідача сплачувати комунальні послугу, оскільки законодавством України передбачений інший порядок вирішення спорів щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуг, у тому числі і з власників будинків.

Таким чином, вищенаведеним спростовується помилковий і необґрунтований висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2І, про зняття останнього з реєстраційного обліку.

Оскільки судом першої інстанції не були враховані вказані обставини, та норми права, якими регулюються виниклі між сторонами правовідносини, - рішення місцевого суду підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням в нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/