Справа № 1527/5142/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Гудіної Н.І.

при секретарі Мельніченко А.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в місті Одеси

справу за позовом

ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третьої особи на боці відповідача Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді про визнання договору про співпрацю по інвестуванню будівництва дійсним та визнання права приватної власності на квартиру

Установив:

03.04.2012 року позивачка звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», Дочірнього підприємства «Жилбуд», за участі третьої особи на боці відповідача Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді, про визнання договору про співпрацю по інвестуванню будівництва дійсним та визнання права приватної власності на квартируАДРЕСА_1. Пізніше Дочірнє підприємство «Жилбуд» було виключено з числа відповідачів, оскільки стало відомо, що підприємство визнано банкрутом, та його було вилучено з Єдиного державного реєстру, проте, були залучені в якості співвідповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. Також позивачкою позовні вимоги були уточнені: позивачка просить суд визнати недійсним Договір про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 від 07.02.2005 року, укладений між ОСОБА_8 - головою правління ВАТ «ОДБК», - з одного боку, і ОСОБА_4, - з іншого боку; витребувати у ОСОБА_5 та передати ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Свій позов позивачка мотивувала тим, що 15 листопада 2005 р. між ОСОБА_9 - директором ДП «Жилбуд» ВАТ «ОДБК», що діяв на підставі статуту, - з одного боку, і ОСОБА_10, - з іншого боку, був укладений договір про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків. Відповідно до укладеного договору ОСОБА_10 зобов'язувався здійснити інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 на оговорену договором грошову суму. Всі зобов'язання ОСОБА_10 виконанні, що підтверджується відповідною квитанцією. 26 грудня 2005 р. між ОСОБА_9 - директором ДП «Жилбуд» ВАТ «ОДБК», що діяв на підставі статуту, - з одної сторони, ОСОБА_10, - з другої сторони, ОСОБА_2, - з третьої сторони, була укладена Угода №1 до Договору від 15.11.2005 року, відповідно до якої, ОСОБА_10 передала, а ОСОБА_2 прийняла всі права і обов'язки за договором про співпрацю по інвестуванню будівництва житлових будинків. Грошові кошти, що поступили від ОСОБА_10 згідно договору зараховуються як інвестиції будівництва квартири АДРЕСА_1, що поступили від ОСОБА_2

Позивачка та її представник ОСОБА_1 в судове засіданні не з'явилися, надали до суду заяву, в якій підтримали позовні вимоги, наполягають на їх задоволенні, просили слухати справи без особистої участі.

Представник відповідача Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про що свідчить повідомлення в матеріалах цивільної справи. Про причини неявки відповідач не сповістив.

Відповідач ОСОБА_6 чи її представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про що свідчить повідомлення в матеріалах цивільної справи. Про причини неявки відповідач не сповістив.

Відповідач ОСОБА_5 чи його представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про що свідчить повідомлення в матеріалах цивільної справи. Про причини неявки відповідач не сповістив.

Відповідач ОСОБА_4 чи її представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про що свідчить повідомлення в матеріалах цивільної справи. Про причини неявки відповідач не сповістив.

Представник третьої особи на боці відповідача Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про що свідчить повідомлення в матеріалах цивільної справи. Про причини неявки відповідач не сповістив.

В обґрунтування позову позивачкою надані письмові докази, які в сукупності підтверджують обставини, що викладені в первинному позові та спростовують твердження відповідачів, що викладені в запереченнях.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, вивчивши надані докази, суд вважає, що позов ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третьої особи на боці відповідача Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді про визнання договору про співпрацю по інвестуванню будівництва дійсним та визнання права приватної власності на квартиру є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

18 червня 2004 року між Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради та ВАТ "Одеський домобудівельний комбінат" був укладений інвестиційно-підрядний договір, відповідно до якого сторони домовилися про співробітництво по будівництву та інвестуванню десятиповерхового п'ятисекційного житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно пункту 5.2.2 зазначеного договору ВАТ "Одеський домобудівельний комбінат" забезпечує залучення інвестицій в об'ємі 80% від вартості та загальної площі квартир об'єкту, відповідно до протоколу розподілення загальної площі квартир об'єкту та направляє їх на виконання будівельно-монтажних робіт, але не пізніше строку закінчення будівництва об'єкту.

Суд вважає доведеними обставини, що підтверджується належними доказами, зокрема.

Згідно належним чином засвідченої копії доручення від 9 листопада 2004 року ОСОБА_9 надано права укладення договорів інвестування з третіми особами на квартири №№ 17, 18, 34, 36, 51, 59, 73, 75, 85, 89, 125, 140, 142, 177, 179, 180, 183 в будинку будівельний номер АДРЕСА_1.

На спростування наведеного доказу відповідачі стверджували про недійсність доручення, однак, жодних доказів за час розгляду справи не надали та про їх існування не заявили. Окрім того така вимога відсутня в їх зустрічному позові, а тому суд відхиляє заперечення відповідачів в цій частині.

Акт часткового взаєморозрахунку від 19 травня 2006 року є правочином яким схвалено дії, виконані ОСОБА_9 від імені ДП «Жилбуд» в якості повіреного ВАТ «ОДБК» в межах повноважень.

Заперечуючи проти Акту, відповідачем надано рішення Господарського суду Одеської області, що має приюдіційне значення по справі. Суд вважає спростованими обставини підтвердження на яких ґрунтуються зустрічний позов та заперечення оскільки згідно з Постановою Апеляційного господарського суду Одеської області від 10 квітня 2014 р. по справі № 4/164-08-4331 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат» до Приватного підприємства «Комерційно-консалтингове агентство «РЕМЕДІУМ», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, за участю прокуратури Одеської області, яка залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 30 липня 2014 року, скасовано Рішення Господарського суду Одеської області від 21.11.2008 року по справі № 4/164-08-4331. В допуску до перегляду рішення Верховним судом України відмовлено 17.09.2014 року.

Відповідачем не спростовані доводи позивачки про неможливість визнання ОСОБА_5 добросовісним набувачем, оскільки останньому перебуваючи на посаді юриста ВАТ «ОДБК» було відомо про наявність спору по даній квартирі. Разом з тим виконуючи повноваження повіреного ВАТ «ОДБК», останній не заявляв про те, що у нього є права на спірну квартиру, тим самим затягуючи розгляд справи, тобто зловживав процесуальними правами.

Задовольняючи позов у частині недійсності оскаржуємої угоди разом з наведеними доказами судом врахований Додаток №1 до Інвестиційно-підрядного договору від 18 січня 2003 року по будівництву та інвестуванню 10-ти поверхового п'яти секційного житлового будинку АДРЕСА_1 в редакції додаткової угоди №2 від 25 червня 2011 року, наданий позивачкою на підтвердження того, що з ОСОБА_4 не укладалася, та гроші не сплачувалися, оскільки остання відсутня як в листі ВАТ «ОДБК» до Управління капітального будівництва, так і в самих списках. Окрім того на ухвалу суду про витребування доказів відповідачем надано листа в якому зазначено, що надати докази неможливо, оскільки вони перебувають в правоохоронних органах. Суд вважає неналежним доказом про неможливість надання документів, оскільки позивачкою надано відповіді з правоохоронних органів та прокуратури, з яких вбачається, що документи були повернуто відповідачу. Разом з тим суд погоджується з доводами позивачки, про те, що гроші на розрахункові рахунки ВАТ «ОДБК» від ОСОБА_4 не надходили, що підтверджується оглянутими підчас судового засідання матеріалами виїмки з АКБ «МТБ» про рух коштів на рахунках, які були надані слідчим за клопотанням позивачки.

Відповідно ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами. Довіреність є правочином. Це випливає зі змісту статей 203-207 ЦК України.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з таких вимог є те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Задовольняючи позов в частині відновлення порушеного права Судом врахована позиція Верховного Суду України щодо способу захисту порушеного права позивача, що викладена в Узагальненнях від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «Також слід звернути увагу на конкуренцію між реституцією та віндикацією при визнанні правочинів недійсними. На відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.»

У пункті 10 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Також необхідно звернутися до пункту 21 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», який зазначає, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини; у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

В частині 3 пункту 23 зазначеної вище Постанови від 07.02.2014 року наголошується, що факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин по справі, роз'яснює їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,ст. 203, 207,244,246 , 216 ЦК України ,пунктом 21 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,пунктом 10 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівельний комбінат», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третьої особи на боці відповідача Управління капітального будівництва при Одеській міській Раді про визнання договору про співпрацю по інвестуванню будівництва дійсним та визнання права приватної власності на квартиру - :визнати недійсним договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків від 07.02.2005 року, укладений між ОСОБА_8 - головою правління ВАТ «ОДБК», - з одного боку, і ОСОБА_4, - з іншого боку;

витребувати у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1;передати ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя-