Справа № 201/7290/16-ц
Провадження № 2/201/2605/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., при секретарі Гоц М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - Інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди від 11.01.2013 до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди від 11.01.2013 до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005 (із урахуванням уточнених позовних вимог).

В обґрунтування позову зазначила, що нею був укладений кредитний договір № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005р., на підставі якого вона отримала кредит в сумі 58 410 доларів США. Того ж дня укладено договір іпотеки № DNHDGK 01270111.

У зв'язку із тяжкими обставинами 11.01.2013 вона уклала додаткову, з порушенням вільного волевиявлення. На час укладання додаткової угоди відповідач не роз'яснив, які будуть витрати по кредиту. Тому вважала, що положення угоди є невигідними для неї. Згідно із п.1 додаткової угоди зменшена сума пені на 6 449,99 дол. США, у зв'язку із тим що вона нарахована поза межами строків позовної давності. Проте пунктом 3 угоди змінено основні умови договору, а саме, сума кредиту збільшена без видачі нового кредиту з 58 410 доларів США до 75 083,87 доларів США. Сума страхових платежів збільшено з 8 910 доларів США до 25 583,87 доларів США. Щомісячний платіж виріс з 606,56 доларів США до 891,56 доларів США. Пунктом 5 угоди передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років. Введені додаткові штрафні санкції у відношенні тільки однієї сторони договору, у розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків, та 100% розміру неналежно сплачених винагород. Цим же пунктом 5 передбачено, що на період неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті плати за кредитом, що включає в собі відсотки, за користуванням кредитом та винагороди передбачені договором, здійснюється зменшення розміру плати за кредитом до суми фактично сплаченої позичальником. Згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості зазначених у графіку погашення кредиту за цим договором, понад 1 460 днів, щодо зобов'язань строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючі з 1461 дня порушення вважається простроченою.

Позивач вказує, що не визнала умови додаткової угоди, тому не сплачувала за її умовами з моменту підписання.

Посилається на п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 р., згідно із яким, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із означеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки додаткова угода була укладена 11 січня 2013, вважає, що на неї розповсюджується дія вищенаведеного Закону, оскільки ніщо не заважало відповідачу укласти додаткову угоду у гривні. Зміна усіх основних умов договору робить додаткову угоду - новим переукладеним договором.

Крім того, підставою для визнання недійсною спірної угоди вважає відсутність на момент її підписання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; порушення принципу рівності сторін внаслідок істотного дисбалансу та договірних прав і обов'язків на шкоду споживачів шляхом включення у договір кредитування несправедливих умов в частині відповідальності сторін. Вважає, що банк свідомо не довів до її відома, що додаткова угода перекладає на неї наслідки знецінювання національної валюти, свідомо уклавши угоду в доларах, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист грав споживачів» в редакції від 22.09.2011 щодо заборони надання споживчих кредитів у іноземній валюті, що в силу ст.ст. 203, 205 ЦК України робить угоду недійсною.

Зазначає, що банк не виконує умови додаткової угоди, так як звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на майно, розрахувавши заборгованість без врахування додаткової угоди. Нарахування пені та штрафних санкції за порушення умов кредитного договору з часу підписання 15.07.2005 є незаконними, оскільки відсотки на неустойку не нараховуються за ч. 2 с. 550 ЦК України. Відповідач безпідставно нараховані відсотки, пеню та інші заборгованості за кредитним договором перевів у тіло кредиту під час підписання додаткової угоди. У додатковій угоді відсутнє визначення суми кредиту, відсоткової ставки, плати за кредит тощо у валюті України - гривні, що робить даний договір невідповідним законодавству України. Додаткова угода не містить відповідальності банку за порушення умов договору.

Оскільки додаткова угоди від 11.01.2013 укладалася після прийняття змін до Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011р., положення ст. 11 є обов'язковими для відповідача при її підписанні, зокрема, щодо повідомлення у письмовій формі про форми кредитування, варіанти повернення кредиту, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії. Вказані відомості не були надані у письмовій формі.

Пунктом 1.1. спірного договору відповідач зобов'язав взяти в кредит в сумі, значно більшій, ніж було потрібно для сплати за договором купівлі продажу квартири. Так, вартість житла склала 49 500 дол. США, а за угодою отримано фактично 75 083,87 доларів США.

Крім того, збільшивши суму страхових платежів з 8 910 доларів США до 15 583,87 доларів США, порушено право споживача, оскільки ще одним забезпеченням виконання зобов'язання за кредитним договором є договір іпотеки. Враховуючи викладене, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що дійсно на підставі укладеного договору № DNHDGK01270111 від 15.07.2005р. ОСОБА_1 того ж дня отримала кредит у розмірі 49 500,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.07.2025 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 15.07.2005 уклали договір іпотеки № DNHDGK01270111, на підставі якого в іпотеку передано будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. за ціною 250 222,50 грн.

Позичальник належним чином свої зобов'язання за договором не виконував, тому ним була допущена прострочена заборгованість.

ОСОБА_1 звернулася до банку з метою реструктуризації заборгованості по кредиту, тому була укладена додаткова угода, згідно із якою сторони домовилися про списання простроченої заборгованості, а саме була списана прострочена заборгованість по пені в розмірі 3 929,32 доларів США. Тобто, сторони повернули умови кредитування до першочергових вигідних умов. А в даному випадку позичальнику не потрібно було виплачувати щомісячні платежі, перекриваючи прострочену заборгованість.

Тобто, до реструктуризації заборгованості у позичальника було не вигідне становище в частині нарахування простроченої пені, а після реструктуризації пеня, комісія та проценти списались. Отже, додаткова угода надала позичальнику більш вигідні умови.

Кошти дійсно не видавалися на руки, так як банк не повинен був їх надавати, адже кредитні кошти в розмірі 49 500,00 доларів США були видані раніше, при укладанні основного договору, а кошти в розмірі 25 660,65 доларів США передбачені для сплати страхових платежів.

Позичальник повинен надати банку докази сплати чергового страхового платежу, у разі ненадання таких доказів, банк за дорученням позичальника самостійно перераховує страховий платіж страховій компанії. Так, згідно виписки по рахунку, банк перераховував страхові платежі щорічно.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що його вимусили укласти договір страхування. Крім того, кредитним договором передбачене добровільне страхування і перерахунок сум страховій компанії за дорученням позичальника. Кредитним договором не визначено конкретного страховика, як то передбачено Закону України «Про страхування».

Банком на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору та додаткової угоди. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Щодо посилання позивача про те, що лише позичальник несе ризик по знеціненню валюти, зазначає, що валютні коливання впливають на майнові інтереси обох сторін. При цьому валютні коливання, явно спричинені не подорожчанням долару США, а здешевленням (зниженням купівельної спроможності) української гривні по відношенню до долара США. Тому збитки банку в разі невиконання позивачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв'язку із цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 ЦК України. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору не змінилось у зв'язку з валютними коливаннями.

Окрім того, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визання недійсним кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст.6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач при укладенні кредитного договору та додаткової угоди діяв вільно, усвідомлюючи в момент укладення цього договору, що укладаючи його в валюті - долар США - він несе ризик того, що його зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. При цьому Позивач цілком усвідомлював, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Так розмір процентів за спірним договором склав 11.04% річних, що є досить помірним розміром процентів за кредитом в Україні. Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Інспекції з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, в судове засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких обставин.

Судом встановлено, що 15.07.2005 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір №DNHDGK01270111, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит у розмірі 58 410,00 доларів СІЛА, що за офіційним курсом НБУ, який діяв на день отримання кредитних коштів становить 294 970,50 грн. (а.с. 10 - 11).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позивачем ОСОБА_1 15.07.2005 укладений договір іпотеки № DNHDGK01270111. Предметом іпотеки за даним договором є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 14 - 16).

11.01.2013 між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору № DNHDGK01270111 від 15.07.2005 (а.с. 12), пунктом 1 якої передбачено, що сторони домовилися внести зміни в кредитний договір, а саме, суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 6 449,99 дол.США пені.

Згідно із п. 2. Додаткової угоди згідно зі ст.ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту (Додаток 1 до додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 6 449,99 дол.США.

Згідно із п. 3 додаткової угоди сторони домовилися викласти пункт 1.1. договору в наступній редакції - банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк по 14.07.2025 включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 75 083,87 дол.США на купівлю житла у розмірі 49 500,00 дол.США та 25 583,87 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,18 відсотка від суми виданого кредиту та одноразової комісії в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредитних коштів.

Періодом сплати вважати період з «10» по «15» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку.

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 891,56 дол.США на погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід'ємною частиною цієї Додаткової угоди.

Підписання цієї додаткової угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості Позичальника.

За п. 4 додаткової угоди, погашення заборгованості позичальника за Договором здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 1).

Згідно із п. 5 у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в договорі, згідно 112, 611, 651 ЦК України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором (далі - плата за кредитом) плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку в розмірі 100-% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом; в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов'язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в, штраф виплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Банк обумовлює, що на період неналежного виконання позичальником зобов'язань по сплаті плати за цим кредитом, що включає в собі відсотки за користування кредитом та винагород, передбачених договором, здійснюється зменшення розміру плати за кредитом до суми фактично сплаченої позичальником.

Згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в графіку погашення кредиту, за цим Договором, понад 1460 днів, щодо зобов'язань, строк яких не настав, Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення вважається простроченою.

Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п'ятьдесят) років.

За п. 6 додаткової угоді всі інші умови Договору лишаються незмінними.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» були внесені зміни до Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, статтю 11 вказаного Закону, і згідно абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011 надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Відповідно до роз'яснень п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Таким чином, додатковою угодою від 11.01.2013 в порушення вимог чинного законодавства було збільшено суму кредиту з 58 410 доларів США до 75 083,87 доларів США, та відповідно збільшена сума щомісячних платежів з 606,56 доларів США до 891,56 доларів США, збільшена сума страхових платежів з 8 910 доларів США до 25 583,87 доларів США.

Оскільки чинним на час укладення додаткової угоди до кредитного договору від 11.01.2013 законодавством було заборонено надання споживачам кредитних коштів в іноземній валюті, тому укладена додаткова угода є нікчемною, та не породжує для позивача будь яких додаткових зобов'язань.

Крім того позивач та представник відповідача під час розгляду справи зазначили, що позивач не отримував коштів за вказаною додатковою угодою.

Як видно із п. 3 додаткової угоди сторони домовилися викласти пункт 1.1. договору в наступній редакції - банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на строк по 14.07.2025 включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 75 083,87 дол. США., у т.ч. 49 500,00 грн. - на купівлю житла і 25 583,87 грн. - на сплату страхових платежів.

Сума страхових платежів збільшена з 8 910 доларів США до 25 583,87 доларів США. Щомісячний платіж виріс з 606,56 доларів США до 891,56 доларів США.

Отже, за додатковою угодою з 11.01.2013 фактична заборгованість за сумою кредиту збільшена на суму заборгованості за відсотками, страховими, винагородою, комісією, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Сторонами погоджено новий графік погашення кредиту.

Після укладення додаткової угоди позивач не виконувала її умови.

Представник банку зазначав, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою реструктуризації заборгованості по кредиту, тому за додатковою угодою сторони домовилися про списання простроченої заборгованості по пені в розмірі 3 929,32 доларів США і сторони повернули умови кредитування до першочергових вигідних умов. Позичальнику не потрібно було виплачувати щомісячні платежі, перекриваючи прострочену заборгованість.

Проте, суд не приймає дане твердження банку про те, що додаткова угода була спрямована саме на реструктуризацію боргу на вигідних умовах для позивача.

Так, за згідно п. 1 додаткової угоди зменшено суму заборгованості по пені - 6 449,99 дол.США, водночас пунктом п. 2 цієї угоди передбачено зобов'язання позичальника у разі порушення зобов'язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день сплатити штраф у розмірі 6449,99 дол.США. Тобто, дана сума заборгованості фактично не зменшена, а включена до іншого виду відповідальності.

Суд не приймає позицію представника позивача, що умови додаткової угоди відповідають вимогам цивільного законодавства.

По-перше, договір про видачу кредиту відноситься до реальних угод, за умовами якого позичальнику повинні бути передані кошти. Згідно із п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Кошти ж за додатковою угодою, яку оспорює ОСОБА_1, позичальнику не передавались. Цей факт сторонами не заперечується.

По-друге, новація боргу, тобто його перетворення, згідно ч.1 ст.1053 ЦК України можлива тільки з дотриманням вимог ст.ст. 604, 1047 та ч.2 ст.1053 ЦК України. В силу новації зобов`язання, що виникло з первісного договору або договорів припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання між тими самими сторонами. Отже, при укладенні договору про новацію, тобто при заміні боргу, який виник з інших угод, позиковим зобов`язанням повинно бути відображено які саме зобов`язання припиняються. Цього при укладенні додаткової угоди до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005 зазначено не було.

Крім того, згідно ч.4 ст. 604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, зокрема, пеню, штрафні санкції тощо, якщо інше не встановлено договором. Однак, в оспорюваній угоді про це також не згадується.

В ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В частинах 4 і 5 названої правової норми констатовано, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Оскільки додаткова угода від 11.01.2013 укладено без дотримання згаданих вище норм законодавства, такий договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, і не відповідає внутрішній волі сторін, то є правові підстави для визнання такого правочину недійсним.

Що стосується інших умов додаткової угоди, суд зазначає, що згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи питання про визнання недійсною додаткової угоди в цілому, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За статтею 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із п. 1.3. З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Умови додаткової угоди про встановлення відповідальності за невиконання, несвоєчасного виконання зобов'язань, які передбачені пунктами 4, 5 додаткової угоди, витікають із положень пунктів 1, 2, 3, які визнані судом як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Отже, положення щодо винагороди, штрафу і пені, які нараховуються на зобов'язання, яке встановлено у договорі, що суперечить актам цивільного законодавства, також підлягає визнанню недійсним.

Як вказано в додатковій угоді від 11.01.2013, термін позовної давності по вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки - пені та штрафів становить 50 років. Проте, встановлення строків позовної давності до встановлених зобов'язань, що суперечать закону, не спрямовані на реальне настання правових наслідків - реструктуризацію боргу, є неприпустимим.

Варто зауважити, що судом не прийняті до уваги посилання представника відповідача про те, що дана справа підлягає закриттю у зв'язку із наявністю рішення суду в аналогічному спорі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України підставою закриття провадження у справі є набрання законної сили рішенням суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2016, позивачу ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання додаткової угоди від 11.01.2013 недійсною (а.с. 37 - 47). Проте правовими підставами позовних вимог у даній справі було посилання на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо введення її в оману. В даному позові позивач посилається на інші підстави - на норму ст. 18 вказаного Закону, але щодо несправедливості умов правочину, а також на ст. 11 цього ж закону щодо встановлення видачі кредитних ресурсів лише у гривні, з урахуванням загальних підстав щодо недійсності правочинів, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Зазначене виключає підстави для закриття провадження.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 77, 88, 209, 214-215, 224-225, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - Інспекція з питань у справах захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, про визнання недійсною нікчемної додаткової угоди від 11.01.2013 до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005 - задовольнити.

Визнати недійсною нікчемну додаткову угоду від 11.01.2013 до кредитного договору № DNHDGK 01270111 від 15.07.2005, укладену між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 26 вересня 2016 року. Рішення у повному обсязі cкладено 30 вересня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.С. Наумова