22-ц/775/143/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Дрюк П.М.
Категорія 6 Доповідач Лопатіна М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю

суддів Биліни Т.І., Бугрим Л.М.,

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконкому Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області про визнання права власності на самочинно збудовані споруди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 червня 2014 року,

в с т а н о в и в:

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на належній їй на праві власності земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, де розташований також належний їй жилий будинок, вона самочинно збудувала два сараї та душ і, враховуючи те, що дані забудови зведені з дотриманням будівельних норм та правил, просила визнати за нею право власності на це нерухоме майно.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудовані господарські будівлі у вигляді сараю, під літерою «В-1», сараю, під літерою «С-1», душу, під літерою «Д-1», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

З вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати. При цьому зазначила, що судом першої інстанції не було враховане, що самочинно збудовані позивачем господарські будівлі зведені з порушенням будівельних, санітарних та протипожежних норм, наслідком чого є порушення її прав.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Король Т.В. в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подає апеляційну скаргу та її представника, позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належать земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній жилий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 11 жовтня 2006 року (а.с.7) та свідоцтвом про право власності від 11 березня 2013 року (а.с.10).

На вищезазначеній земельній ділянці позивач самочинно збудувала два сараї та душ, які згідно звіту ТОВ «Гідропроект консалтинг» від 05 квітня 2012 року відповідають надійності і безпечній експлуатації (а.с.16-24).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що є підстави для визнання права власності за позивачем на новостворене самочинно збудоване нерухоме майно, оскільки воно збудоване відповідно до архітектурно - будівельних норм.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно роз'яснень викладених в абз. 2 п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно роз'яснень, викладених у п.12 Постанови, у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Крім того, як роз'яснено в п. 27 Постанови, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону та роз'яснень не врахував та не звернув уваги на те, що порушене позивачем у суді питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право.

При цьому слід зазначити, що після ухвалення оскаржуваного ОСОБА_1, у відповідності до діючого на той час Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж № 95, затвердженого наказом Мінрегіонбудом від 19.03.2013 року № 95, дотрималась відповідної процедури та здала в експлуатацію самочинно збудовані господарські будівлі, які були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.66-68, 72-73).

Також обов'язковою умовою визнання за рішенням суду права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність порушення прав інших осіб, як зазначено у частині пятій статті 376 ЦК України.

Судом першої інстанції не було з'ясоване, чи дійсно визнання права власності на спірне нерухоме майно не порушує права інших осіб.

Апеляційним судом встановлено, з липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом розглядався інший спір про знесення самочинно збудованих господарських будівель. Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що новостворені господарські будівлі збудовані ОСОБА_1 з порушенням норм ДБН, в результаті чого вона не може обслуговувати свій будинок, який піддається руйнації, відкрити вікна у зв'язку з близьким розташуванням сараю для худоби та птиці.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 18 листопада 2013 року, проведеної в ході розгляду зазначеної справи, господарські споруди ОСОБА_1 зведені з порушенням норм ДБН, вони можуть бути причиною вологості та часткових пошкоджень підвалу будинку, який належить ОСОБА_2 Крім того, сарай літера Б-1 розташований на відстані 0,8м. від огорожі будинку ОСОБА_2, тоді як згідно п.3.35 ДБН 360-92 сараї для домашніх тварин, птиці повинні бути розташовані від житлового будинку на відстані не менше 15 м, гараж та сарай літера С-1 також розташовані з порушенням ДБН.

Також в підтвердження того, що ОСОБА_1 при будівництві господарських будівель допустила порушення норм ДБН, ОСОБА_2 надавала інші докази: листи інспекції ДАБК у Донецькій області від 16 серпня 2011 року (а.с.85), 13 листопада 2012 року (а.с.80), 17 травня 2013 року (а.с.83),, акт обстеження технічного стану будинку від 9 серпня 2012 року (а.с.74), акт обстеження існуючих будівель від 27 вересня 2012 року (а.с.77), довідку управління держтехногенбезпеки у Донецькій області від 5 листопада 2012 року (а.с.75), лист Мар'їнського міськрайонного управління головного управління державної санітарно-епідеміологічної служби у Донецькій області від 19 серпня 2013 року(а.с.38).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання права власності за ОСОБА_1 на новостворене нерухоме майно, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 314-316 ЦПК України, апеляційний суд

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 червня 2014 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до виконкому Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області про визнання права власності на самочинно збудовані споруди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: