Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1724/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І.М.
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Кичкирівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до Кичкирівської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, в якому просила винести рішення про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Житомирська область, Радомишльский район, село Кичкирі, провулок Південний, 8, що належав ОСОБА_5, який помер 09.08.2010. Після його смерті позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на цілий житловий будинок № 8 з господарськими спорудами по провулку Південному у с. Кичкирі Радомишльського району Житомирської області , загальною вартістю 178 213 грн, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5, який помер 09.08.2010.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, зазначає, що суд залишив поза увагою те, що він є спадкоємцем майна померлого батька ОСОБА_5 за заповітом та прийняв спадщину, оскільки проживав з батьком на день його смерті і від спадщини не відмовлявся. Крім того, після смерті батька спадкоємцями за законом є і інші його діти, а ОСОБА_6 є інвалідом 3-ої групи, а тому претендує на спадщину поза заповітом. Також суд не надав належної оцінки тій обставині, що спадковий житловий будинок фактично складається з двох відокремлених частин, які по погосподарських книгах рахуються під № 8 та № 10, а тому задовольнивши позовні вимоги та не залучивши належних відповідачів до розгляду справи, суд позбавив їх права на спадкове майно після смерті батька.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та вимог, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом або за заповітом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок його смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Судом встановлено, що 09 серпня 2010 року помер ОСОБА_5 (а.с. 11).

На випадок своєї смерті 18 березня 2004 року ОСОБА_5 залишив заповіт згідно якого: житловий будинок № 8 по провулку Південному с. Кичкирі з надвірними будівлями та спорудами, вклад в Ощадбанку, право на земельну частку (пай) в КСП «Світанок» с. Кичкирі Радомишльського району площею 4,29 умовних кадастрових гектарів без визначення в натурі (на місцевості) заповідав дочці ОСОБА_4; приватизовану земельну ділянку площею 1,01 га - в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Окрім того, синові ОСОБА_2 будинок, що знаходиться по провулку Південному, 10 с. Кичкирі, який спадкодавець успадкував після смерті матері ОСОБА_8 (а.с. 10).

Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась позивачка ОСОБА_4, яка зазначила, що помер її батько ОСОБА_5 Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями в с. Кичкирі, земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та права на земельну частку (пай). Спадкоємцями також є ОСОБА_9 дружина, та сини: ОСОБА_2, ОСОБА_10 і ОСОБА_6 (а.с. 35, спадкова справа а.с. 3). ОСОБА_11 дружина померлого подала заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с. 35, спадкова справа а.с. 2).

Позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Однак, враховуючи, що правовстановлюючий документ на вказаний будинок відсутній, їй було надано відповідь про неможливість видати відповідне свідоцтво, оскільки право власності за час життя ОСОБА_5 на будинок оформлено не було.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є дочкою померлого ОСОБА_5 та спадкоємицею на імя якої померлий залишив заповіт. ОСОБА_5 згідно запису у погосподарській книзі був головою двору та на підставі ст. 331, 328 ЦК України набув право власності на будинок № 8 по провулку Південному у с. Кичкирі Радомишльського району Житомирської області. Іншим спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2, який має успадкувати будинок № 10 по провулку Південному у с. Кичкирі Радомишльського району Житомирської області. Оскільки позивачка є єдиною спадкоємицею будинку № 8 по провулку Південному в с. Кичкирі, а спадкодавець належним чином не оформив правовстановлюючі документи, то суд визнав за нею право власності на цілий житловий будинок вартістю 178 213 грн.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

З матеріалів справи вбачається, і цей факт не заперечувався сторонами в судовому засіданні, що ОСОБА_12 за життя належав цілий житловий будинок по провулку Південному в с. Кичкирі Радомишльського району Житомирської області. Даний житловий будинок складається з двох відокремлених частин, які позначені на плані як квартира 1 та 2 (а.с. 61-63). Вказаним квартирам згідно погосподарських книг присвоєно два порядкових номера № 8 і № 10. При цьому за ОСОБА_5 рахується будинок № 8 загальною площею 42 кв.м, а за його матірю ОСОБА_8 - № 10, загальною площею 35,9 кв.м (а.с. 64, 68, 120, 121-126). За життя ОСОБА_5 належним чином своє право власності на цілий житловий будинок по провулку Південному у с. Кичкирі не оформив, а згідно погосподарських книг вказаний будинок рахується як два окремих господарства. Наявні документи не містять відомостей щодо обєднання двох господарств в одне та присвоєння йому єдиного номеру, як відсутні і відомості про збільшення площ цих господарств (будинків).

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_4 правильно вважав, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю реєстрації нерухомого майна за померлим, підлягає захисту у судовому порядку.

В той же час, суд ухвалив рішення в попередньому судовому засіданні без участі представника відповідача (його заяви про розгляд справи у відсутності та визнання ним позову у повному обсязі), на підставі довідок виконкому Кичкирівської сільської ради Радомишльського району від 07.07.2015 року № 285, 286 (а.с. 12, 13), в яких зазначено, що за ОСОБА_5 числиться житловий будинок № 8 по провулку Південному в с. Кичкирі, та технічного паспорту, оформленому позивачкою після смерті спадкодавця (а.с. 14-18), без перевірки фактичних обставин справи.

Спірний будинок не зареєстрований в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, що підтверджуються повідомленням КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26.06.2015 року № 407 (а.с. 20) про відсутність такої реєстрації за померлим. Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок, приватизована померлим та згідно заповіту має спадкуватися ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Судом оглянуто погосподарські книги і встановлено, що за ОСОБА_5 рахується будинок № 8 загальною площею 42 кв.м, а за його матірю ОСОБА_8 - № 10, загальною площею 35,9 кв.м, який він успадкував.

Відповідно до пункту 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає до кого пред'явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред'являючи даний позов, ОСОБА_4 в якості відповідача зазначила Кичкірівську територіальну громаду в особі виконавчого комітету Кичкирівської сільської ради. В процесі розгляду справи, в порядку ст. 33 ЦПК України, не здійснювалася заміна відповідача чи залучення до справи співвідповідача, хоча в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що частина спірного буднику рахується як окреме господарство (житловий будинок) № 10, спадкоємцем якого є ОСОБА_2 спадкоємець за заповітом, який не відмовився від отримання спадщини.

Виходячи із наведених обставин та аналізу вимог закону, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 мав бути залучений в якості відповідача по даній справі, крім зазначеної у рішенні Кичкирівської сільської ради.

Посилання представника позивачки на те, що між його довірителькою та ОСОБА_2 не має спору щодо житлових будинків, які вони успадкували після смерті свого батька, не свідчить про те, що рішення суду в даній справі не стосується прав останнього.

Так, із заповіту вбачається і це не оспорювалось представником позивачки в судовому засіданні, що їй батько заповідав будинок № 8. ОСОБА_2 також є спадкоємцем після смерті свого батька, який заповідав йому будинок № 10. Разом з тим, спадковий будинок фактично складається з двох відокремлених частин і рахується як два окремі господарства, проте за оспорюваним рішенням суду за позивачкою визнано право власності та зареєстровано це право на цілий житловий будинок загальною площею 111,2 кв. м (а.с. 94-96).

Та обставина, що БТІ надало позивачці технічний паспорт на цілий житловий будинок № 8, який має дві окремі квартири не спростовує того факту, що згідно погосподасрьких книг ці квартири є відокремленими господарствами (житловими будинками), їм присвоєні індивідуальні порядкові номери, що підтверджується документами наявними в матеріалах справи та оглянутими технічними паспортами.

За таких обставин, суд в даній справі визнав за позивачкою право власності на цілий житловий будинок загальною площею 111,2 кв.м, який фактично ніколи не існував як окремий об'єкт нерухомості, а тому суд не мав права в такий спосіб задовольняти позов позивачки. При цьому суд не залучив до розгляду справи іншого спадкоємця за заповітом, який вступив у свої спадкові права.

Та обставина, що ОСОБА_2 до цього часу не оформив свої спадкові права не свідчить про те, що він не має на нього права. Тобто між ОСОБА_2 та позивачкою існує спір, щодо визначення частин в цілому будинку, на які кожен з них має право в порядку спадкування.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішенням в даній справі зачіпає права ОСОБА_2, який безпідставно не був залучений до її розгляду.

При цьому в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів в порядку ст. 33 ЦПК України і суд зобов'язаний вирішувати апеляційну скаргу в межах тих позовних вимог, що були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачка в даній справі з позовом звернулася до неналежного відповідача, беручи до уваги повноваження апеляційного суду визначені в ст. 307 ЦПК України, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому колегія суддів роз'яснює, що позивачка не позбавлена права повторного звернення з аналогічним позовом до належного відповідача про визнання права власності на житловий будинок загальною площею 42,0 кв.м, який вона успадкувала після смерті свого батька.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з позивачки підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати - судовий збір сплачений за апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1960,34 грн судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Судді: