У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В., зареєстрований в реєстрі за № 5451, придбала домоволодіння АДРЕСА_1.

Зазначає, що із часу придбання домоволодіння вона разом зі своїм чоловіком та синами заселилась до будинку, переоформила на своє ім'я особові рахунки, користувалась будинком, сплачувала комунальні послуги.

У 2007 році до неї звернулась рідна сестра її чоловіка - ОСОБА_4, із проханням, що вона перебуває в Глобальних системах тренінгів GST (ОСОБА_6) і для розвитку її бізнес-проекту їй необхідно надати документи, що у неї на праві власності є нерухоме майно, у зв'язку з чим попросила переоформити на неї домоволодіння тільки по документах, а через якийсь час - рік або два - вона нотаріально назад переоформить право власності на домоволодіння знову на позивача.

03 серпня 2007 року сторони уклали договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., зареєстрований в реєстрі за № 2693.

Уклавши договір відповідач не вчинила жодних дій для набуття прав власності на домоволодіння, жодного дня не мешкала і не намагалась заселитися до будинку, не переоформила особові рахунки по комунальних платежах, не сплачувала жодних платежів, завжди визнавала що в дійсності всі права на домоволодіння залишились за позивачем.

Згодом у відповідача розпочались якісь особисті проблеми і вона стала досить рідко виходити на зв'язок і ухилятися від зустрічей. Коли позивач ставила питання про переоформлення домоволодіння, відповідач відбувалась обіцянками, а потім взагалі вибула в невідомому напрямку.

Зазначає, що згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 серпня 2015 року власником домоволодіння із 05 грудня 2005 року є ОСОБА_2

У серпні 2015 року до позивача прийшов виклик державного виконавця із вимогою про виселення, після чого вона дізналась, що 02 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNU0GK08441445, згідно умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 69 550,00 доларів США на строк до 02 серпня 2037 року, а в забезпечення виконання умов зобов'язання за кредитним договором 03 серпня 2007 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач нібито передала в іпотеку нерухоме майно, а саме спірне домоволодіння.

Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на будинок загальною площею 76,80 кв. м житловою площею 55,10 кв. м розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; вирішено питання судових витрат; в задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2013 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

Також зазначала, що при укладенні договору купівлі-продажу від 03 серпня 2007 року вона не мала жодного уявлення про те, що належне їй домоволодіння буде передано в іпотеку, вони вчиняли його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, та не мали на меті встановлення правових наслідків.

На підставі наведеного, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, який укладено між сторонами та посвідчено 03 серпня 2007 року нотаріально, зареєстровано в реєстрі за № 2693

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений 03 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., зареєстрований в реєстрі за № 2693. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року та залишення в силі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року,мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно власником домоволодіння є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2005 року. Договір купівлі-продажу від 03 серпня 2007 року не зареєстровано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яка сформована 25 серпня 2015 року, ОСОБА_4 зазначена власником зазначеного вище домоволодіння з 03 серпня 2007 року.

Доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї судових рішень не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова