АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1984/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Пироженко (С.А.) С. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 липня 2016 року у цивільній справі за позовом кредитної спілки «Фортеця» до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

КС «Фортеця» звернулася до суду із вказаним позовом, яким просила стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 11460,67 грн., мотивуючи про те, що внаслідок неналежного виконання своїх зобовязань ОСОБА_5, як позичальником, за кредитним договором від 19.08.2008 у неї перед позивачем виникла заборгованість по сплаті тіла кредиту та відсотків, а ОСОБА_6, як поручитель згідно договору поруки від 19.08.2008, несе солідарну відповідальність з позичальником за належне виконання нею кредитних зобовязань, що стало фактичними підставами для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 08.07.2016 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказує на те, що позивач не надав відповідачам ніякої інформації щодо зміни свого місця перебування, що перешкодило позичальнику належним чином виконати свої зобовязання, так як за місцем укладення кредитного договору позивач не працював; позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості; вказане, на думку апелянта, свідчить про наявність прострочення кредитора (ст. 613 ЦК України); у даному випадку на підставі ст. 607 ЦК України має місце припинення зобовязань, оскільки зміна місця перебування позивача перешкодила виконанню відповідачем договірних зобовязань; апелянт вважає, що можливості безготівково погашати заборгованість, на що вказано судом першої інстанції, у неї не було, адже позивач не має відповідної ліцензії, а в кожного позичальника наявний окремий особовий рахунок; кредитний договір не є підставою для збільшення строків позовної давності, адже відповідний правочин має укладатися як окремий документ згідно ч.1 ст.259 ЦК України; суд не врахував, що згідно п.7 ч.13 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; апелянт вважає, що депозитна політика з січня 2009 року у позивача ймовірно була змінена у бік зменшення відсоткової ставки, отже й ставка за кредитами мала бути знижена, про що, однак, відповідачів повідомлено не було; позивач не має права отримувати надприбутки та не має ліцензії на здійснення валютних (гривневих) операцій; суд не дослідив первинні документи, отже його висновки ґрунтуються на припущеннях; позивач не звертався до поручителя із вимогою про погашення боргу, отже договір поруки є припиненим з дня його укладення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Повністю задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальником не виконано належним чином свої зобовязання за договором кредиту, внаслідок чого у неї перед кредитором виникла кредитна заборгованість, яку належить стягнути з позичальника та поручителя (враховуючи наявність відповідного договору поруки) у солідарному порядку на користь кредитора. Суд також виходив з того, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права у належні строки.

Однак повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 19.08.2008 між позивачем, як кредитодавцем, та ОСОБА_5, як позичальником, укладено договір кредитної лінії №3265кж, за умовами якого позичальник отримала кредитну лінію з лімітом у сумі 5000,00 грн., в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту та зобовязується повертати їх на умовах, що передбачені цим договором (п.1.1 кредитного договору).

Згідно п.2.1 кредитного договору кредит надається строком на 12 місяців від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом; п.3.1 кредитного договору за користування кредитом кредитодавець щомісячно нараховує 48% річних від загальної суми щоденного залишку заборгованості по кредиту; п.3.4 кредитного договору погашення кредиту та відсотків здійснюється згідно графіка розрахунків; п.5.1.3 кредитного договору позичальник зобовязаний вчасно здійснювати погашення кредиту та відсотків; п.9.5 кредитного договору до правовідносин, повязаних з укладенням та виконанням цього договору застосовується строк позовної давності тривалістю 5 років (ст.259 ЦК України).

Відповідно до графіка розрахунків до вказаного кредитного договору останній платіж позичальник мала здійснити у серпні 2009 року.

Згідно видаткового касового ордера №8065 від 19.08.2008 позичальник отримала від кредитодавця кредитні кошти в сумі 5000,00 грн.

Також 19.08.2008 між позивачем, як кредитором, та ОСОБА_6, як поручителем, укладено договір поруки №1732, предметом якого є зобовязання поручителя солідарно відповідати перед кредитором за виконання всіх зобовязань позичальника згідно кредитного договору №3265кж від 19.08.2008 (п.1.1 договору поруки).

Відповідно до п.3.1 договору поруки порука припиняється, зокрема, у випадку якщо кредитор протягом 60 місяців (5 років) з дня настання строку виконання зобовязання не предявив позову до поручителя.

Таким чином кредитодавцем згідно умов кредитного договору було надано кредитні кошти позичальнику, однак остання свої договірні зобовязання належним чином не виконала, що спричинило виникнення у неї перед позивачем заборгованості по тілу кредиту у сумі 3711,23 грн. та по відсотках за користування кредитом у сумі 7749,44 грн.

Зазначені фактичні обставини сторонами у справі не оспорюються.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлені строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Далі, згідно ст. 1 ЗУ «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Частиною 1 статті 21 цього Закону передбачено, що кредитна спілка відповідно до свого статуту надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про кредитні спілки» кредитна спілка може укладати від свого імені договори та інші угоди, які не суперечать цьому Закону. За правилами ст. 5 ЗУ «Про кредитні спілки» кредитні спілки в Україні діють відповідно до цього Закону, інших законів України та виданих відповідно до них нормативно-правових актів.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать, зокрема, кредитні спілки; п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик; п. 3 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

З наведених вище підстав колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність у позичальника перед кредитодавцем заборгованості по кредитному договору у звязку з неналежним виконанням своїх договірних зобовязань.

Далі, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; ч.5 ст.261 ЦК України - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно п.3.4 кредитного договору здійснення платежів у погашення кредиту здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невідємною частиною цього договору. Вказаним графіком передбачено, що платежі здійснюються 19 числа кожного місця протягом строку дії кредитного договору (з серпня 2008 року по серпень 2009 року) та визначено їх розмір у кожному місяці, який становить близько 532 грн.

У даному випадку позивач вказує, що останній платіж по погашенню кредитної заборгованості позичальник здійснила 30.12.2008, тобто з 20.01.2009 має місце порушення позичальником своїх зобовязань по кредитному договору (прострочення виконання договірних зобовязань), так як платежі повинні здійснюватися 19 числа місяця.

До суду позивач із позовом звернувся 20.06.2014, отже в даному випадку він дотримався строків позовної давності тривалістю 5 років, яку регламентовано кредитним договором та договором поруки, щодо вимог про стягнення кредитної заборгованості за червень, липень та серпень 2009 року, а щодо зобовязань, які передують цим датам строки позовної давності позивачем були пропущені.

При цьому колегія суддів враховує, що ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 19 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказаний правовий висновок, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України, відображено у постанові ВСУ №6-154цс15 від 30.09.2015.

Отже у позовних вимогах про стягнення з позичальника кредитної заборгованості за період часу з серпня 2008 року по травень 2009 року включно слід відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності.

До задоволення підлягають вимоги про стягнення коштів згідно графіка платежів за червень серпень 2009 року в загальній сумі 1598,67 грн.

Також, з урахуванням розрахунків позивача (а.с.19), з позичальника належить стягнути за період часу з 20.06.2009 (виникнення прострочення у позичальника в межах 5-ти річного строку позовної давності, встановленого кредитним договором) по 06.05.2013 (визнання позивача банкрутом) відсотки за користування кредитними коштами згідно такого розрахунку: 1477,89 грн. (472,64 грн. + 493,23 грн. + 512,02 грн.) (тіло кредиту згідно графіка платежів за червень, липень та серпень 2009 року) х 48 % (відсоткова ставка за кредитним договором п.3.1) / 365 днів у році х 1416 днів (кількість днів з 20.06.2009 по 06.05.2013), що становить 2752,03 грн.

Далі, згідно ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі; ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Одночасно, відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України, викладено в постанові ВСУ №6-53цс14 від 17.09.2014.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне констатувати припинення поруки щодо вимог про стягнення кредитної заборгованості за період часу з серпня 2008 року по травень 2009 року включно, так як порука щодо цих вимог є припиненою у звязку із пропуском кредитором 5-ти річного строку на звернення з позовом з дня настання строку виконання забезпеченого зобовязання (п.3.1 договору поруки). У даному випадку строк виконання зобовязання по поверненню кредиту регламентовано графіком платежів до 19 числа кожного місця з серпня 2008 року по серпень 2009 року.

Отже з поручителя належить солідарно з позичальником стягнути кредитну заборгованість з період часу з червня по серпень 2009 року в загальній сумі 1598,67 грн. та заборгованість по відсотках за користування кредитом у сумі 1477,89 грн. (472,64 грн. + 493,23 грн. + 512,02 грн.) (тіло кредиту згідно графіка платежів за червень, липень та серпень 2009 року) х 48 % (відсоткова ставка за кредитним договором п.3.1) / 365 днів у році х 1416 днів (кількість днів з 20.06.2009 по 06.05.2013), що становить 2752,03 грн.

При цьому колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що позивач не надав відповідачам ніякої інформації щодо зміни свого місця перебування, що перешкодило позичальнику належним чином виконати свої зобовязання, оскільки, як передбачено п.3.11 кредитного договору, позичальник проводить погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами через касу кредитодавця або шляхом перерахування коштів на рахунок останнього. Тобто, виявивши, що кредитодавець змінив своє місце розташування, позичальник мав можливість здійснювати погашення боргу, перевівши відповідні кошти на рахунок кредитної спілки, що передбачено договором, а не відмовитись від виконання своїх зобовязань.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини також не свідчать про припинення кредитних зобовязань згідно ст. 607 ЦК України (зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає), про що вказує апелянт, адже у даному випадку зміна місця перебування однієї зі сторін договору ніяким чином не впливає на можливість виконання його умов (зі сторони кредитодавця надавати кредитні кошти, а зі сторони позичальника сплачувати передбачені цим договором платежі).

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за весь строк дії кредитного договору, оскільки згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладення письмового договору, що й мало місце в даному випадку (п.9.5 кредитного договору та п.3.1 договору поруки, якими встановлено строк позовної давності тривалістю у 5 років).

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що договір про збільшення строків позовної давності має бути окремим правочином, оскільки ст.259 ЦК України (яка регламентує форму вказаного виду правочинів) не передбачає обовязкового укладення таких договорів, шляхом підписання окремого документу, а лише встановлює обовязкову письмову форму. Інші норми цивільного права також таких вимог до договорів про продовження строків позовної давності не містять.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що в даній справі наявне прострочення кредитора з таких підстав.

Частиною 1 статті 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У даному випадку апелянтом не доведено, що позивач відмовився прийняти кредитні кошти (тобто, що має місце відмова у прийнятті належного виконання зобовязання), або не вчинив дій до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. При цьому зміна адреси юридичної особи за відсутності припинення її діяльності та реєстрації ніяким чином не може впливати на можливість здійснення такою особою її діяльності, зокрема, щодо прийняття коштів, що може здійснюватися безготівково.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що можливості безготівково погашати заборгованість, на що вказано судом першої інстанції, у неї не було, адже позивач не має відповідної ліцензії, а в кожного позичальника наявний окремий особовий рахунок, оскільки апелянтом не вказано, яка ж саме ліцензія, передбачена законодавством, відсутня у позивача, що не дозволяє йому приймати кошти безготівково. Також логічного звязку між наявністю у позичальника окремого особового рахунку та неможливістю здійснювати безготівкові розрахунки між сторонами у справі колегія суддів не вбачає, а апелянтом протилежного не доведено.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами про те, що згідно п.7 ч.13 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, так як цільовим призначенням даного кредиту є «житло» (п.1.2 кредитного договору) та, як зазначалося вище, сторони договору самостійно вирішили, що строк позовної давності у правовідносинах між ними становить 5 років.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що поняття «позовна давність», яке міститься у ст. 256 ЦК України, та «строк давності», застосоване у п.7 ч.13 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», по суті є тотожними, оскільки стосуються строків звернення за захистом порушеного права, які в даній справі становлять 5 років.

Слід оцінити критично апеляційні доводи про те, що депозитна політика з січня 2009 року у позивача ймовірно була змінена у бік зменшення відсоткової ставки, отже й ставка за кредитами мала бути знижена, так як зазначені обставини, у разі їх доведення, не мають правового значення без внесення відповідних змін до кредитного договору щодо розмірів відсотків за користування кредитом. Позичальник не звертався до кредитодавця із пропозиціями про зменшення розміру відсотків за користування кредитом шляхом внесення відповідних змін до кредитного договору.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що позивач не має права отримувати надприбутки та не має ліцензії на здійснення валютних (гривневих) операцій, оскільки вони не ґрунтуються на доказах (щодо одержання надприбутків). Крім того, законодавчого обмеження на здійснення фінансовою установою, якою є кредитна спілка, операцій в національній валюті без отримання ліцензії законодавством не встановлено.

Апелянту варто звернути увагу, що згідно положень ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Тобто діяльність, яка повязана з обігом коштів, що має місце в даному випадку, якщо цього прямо не визначено інакше здійснюється у гривнях.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином позичальник, підписуючи кредитний договір, надав у встановленому порядку згоду з його умовами, які для нього з моменту підписання стали обовязковими.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд першої інстанції не дослідив первинні документи, отже його висновки ґрунтуються на припущеннях, адже такі доводи не підтверджуються доказами, так як апелянтом не вказано дослідження оригіналів яких саме документів може вплинути на висновки суду. Крім того, колегія суддів враховує, що висновки суду про задоволення позову ґрунтуються на матеріалах справи, сформованих за рахунок доказів, наданих сторонами справи.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що позивач не звертався до поручителя із вимогою про погашення боргу, отже договір поруки є припиненим з дня його укладення, оскільки строків звернення до поручителя з вимогою про погашення заборгованості позичальника за період часу з червня по серпень 2009 року позивач не пропустив, враховуючи, що сторони договору поруки дійшли згоди про встановлення строку позовної давності тривалістю 5 років.

Крім того, у матеріалах справи на а.с.20 наявна вимога від 12.06.2014 вих. №1504-1505 позивача до відповідачів (позичальника та поручителя) про погашення наявної кредитної заборгованості.

Колегія суддів враховує, що згідно розяснень у п.35 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Однак судом першої інстанції у рішенні помилково вказано про те, що судові витрати слід стягнути з відповідачів солідарно.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів враховує, що згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.36 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною ЗУ «Про судовий збір»).

Оскільки частка задоволених позовних вимог складає 37,96% від заявленої до стягнення суми (позивач просив стягнути 11460,67 грн., а суд стягує усього 4350,70 грн.), то до стягнення з відповідачів підлягає 92,47 грн. судового збору (243,60 грн. х 39,92%).

Відповідно до положень ст.309 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08.07.2016 у даній справі слід скасувати у звязку з невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права щодо законності рішення суду (ст. 213 ЦПК України), а позовні вимоги у справі - задовольнити частково, стягнувши з відповідачів солідарно на користь позивача 1598,67 грн. кредитної заборгованості.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 липня 2016 року у цивільній справі за позовом кредитної спілки «Фортеця» до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості скасувати.

Позов кредитної спілки «Фортеця» до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Фортеця» 1598,67 грн. заборгованості по кредиту та 2752,03 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, а всього 4350,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Фортеця». судового збору по 46,23 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :