Справа № 361/7309/15-ц Головуючий у І інстанції Білик Г. О.
Провадження № 22-ц/780/5138/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 20 05.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Фінагєєва В.О., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Броварська районна державна нотаріальна контора, про визнання договорів дарування недійсними та стягнення моральної шкоди,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11 серпня 1976 року вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Також згідно державних актів про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 та НОМЕР_2 позивач є власником двох земельних ділянок площею 0,1500 га та 0,1660 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства відповідно за вищевказаною адресою. Після смерті доньки - ОСОБА_4, яка померла 3 жовтня 2012 року, позивач, будучи особою похилого віку, перебувала у тяжкому психологічному стані. Незважаючи на це, 9 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, а 17 квітня 2014 року договори дарування земельних ділянок. Посилаючись на те, що відповідач ввела її в оману, спірні договори не відповідають її волевиявленню, позивач, з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, остаточно просила суд визнати вказані договори дарування недійсними з підстав, передбачених статтями 216, 230 ЦК України, а також стягнути з відповідача моральну шкоду, яку вона оцінила у 15 000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через представника за довіреністю ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх доводів, представник позивача зазначила, що поза увагою суду першої інстанції залишився висновок судово-медичної експертизи від 30 січня 2015 року № 548, проведеної в рамках кримінального провадження щодо незаконного володіння майном, відповідно до якого ОСОБА_2 на момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними, оскільки позивачем не доведено їх укладання під впливом обману.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11 серпня 1976 року ОСОБА_2 була власником житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Згідно державних актів про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 та НОМЕР_2 позивачу також належали дві земельні ділянки площею 0,1500 га та 0,1660 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства відповідно за вищевказаною адресою.

Позивач є особою похилого віку (1926 року народження), зареєстрована і проживає у будинку АДРЕСА_1.

9 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування даного житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-3276.

Цього ж дня ОСОБА_3 склала заповіт за реєстровим № 3-3280, яким житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2

17 квітня 2014 року між сторонами укладено договори дарування земельних ділянок, посвідчені державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори за реєстровими №№ 3-1807 та 3-1811, відповідно до яких у власність відповідача перейшли земельна ділянка площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1660 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів , які впливають на укладення правочину.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд у відповідності до вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив, а представник позивача не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність обставин щодо введення її довірителя в оману.

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як убачається зі змісту оспорюваних договорів дарування, сторони засвідчили, що ці договори не є фіктивними чи удаваними угодами.

Сторони підтвердили, що вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договорів відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договорів зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договори не приховують інших правочинів і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені у них.

Крім цього, сторони погодились, що перед укладенням договорів, вони прочитали їх у голос, їм роз'яснено нотаріусом їх зміст та положення статей 203, 225, 229-235, 717-722, 725 ЦК України та інших законодавчих актів.

На виконання вимог статей 182 і 210 ЦК України, договори були підписані сторонами та посвідчені державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л.

Таким чином, суд першої інстанції визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок, укладених між сторонами, недійсними, оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено, що мав місце обман зі сторони відповідача щодо правової природи правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ч. 3 ст. 60 ЦПК України зазначено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У порушення зазначених норм процесуального права, представник позивача обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, керувалась положенням ст. 225 ЦК України, яка встановлює правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тоді як позов (з урахуванням уточнень) пред'явлено на підставі ст. 230 ЦК України, яка регулює зовсім інші підстави для визнання правочину недійсним.

У зв'язку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає посилання представника позивача на висновок судово-медичної експертизи від 30 січня 2015 року № 548 безпідставними та такими, що не мають значення для вирішення даної справи.

При цьому, якщо представник позивача вважає, що вищевказаними правочинами порушено права, свободи чи інтереси її довірителя, вона не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про визнання договорів дарування недійсними з інших підстав.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

Л.П. Сушко