Справа №2-2337/11 19.05.2016 19.05.2016 19.05.2016
Провадження №22-ц/784/492/16
справа № 2-2337/2011
провадження № 22ц/784/492/2016 Головуючий у першій інстанції: Сухаревич З.М.
категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Шаманської Н.О., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Богуславській О.М., Тищенко Л.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_5 та ОСОБА_8

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

В березні 2011 року ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулось з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 2 серпня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» (яке в подальшому змінило назву на ПАТ) уклав з ОСОБА_5 договір відновлюваної кредитної лінії № 1805-н, за яким надав останній кредит у розмірі 807000 грн. на споживчі цілі, строком до 2 серпня 2017 року зі сплатою 17,5 % річних.

При цьому, по даному кредитному договору 2 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки з ОСОБА_8, за яким остання передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 порушує кредитні зобов'язання, позивач, уточнивши свої вимоги, просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість станом на 16 липня 2015 року у розмірі 3476606 грн. 83 коп., а також в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року, в яке внесено виправлення ухвалами від 27 грудня 2015 року та 18 лютого 2016 року, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії № 1805-н від 2 серпня 2007 року в розмірі 3398188 грн. 72 коп., яка складається із заборгованості по простроченому кредиту - 807000 грн., заборгованості по простроченим процентам - 1023493 грн.74 коп., пені за несвоєчасне погашення кредиту - 468297 грн.63 коп., пені за несвоєчасне погашення процентів - 601332 грн.36 коп., інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233554 грн. 42 коп., інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів - 211271 грн.30 коп., 3% річних - 53239 грн. 27 коп. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, площею 33,0 кв.м., яка належить ОСОБА_8, шляхом проведення продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 296372 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено. Крім того, суд повернув позивачу надлишково сплачений судовий збір в розмірі 840 грн. 71 коп., а решту - по 1374 грн. 85 коп. стягнув з відповідачів.

В апеляційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_8 посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин по справі, просили рішення скасувати в частині стягнення суми заборгованості, визначення початкової ціни предмету іпотеки, стягнення заборгованості в розмірі 1495004 грн. 36 коп. в рахунок якої звернуто стягнення на квартиру, та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 2 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1805-н, відповідно до якого банк надав останній кредит у розмірі 807000 грн. на споживчі цілі, строком до 2 серпня 2017 року зі сплатою 17,5 % річних.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_8 укладено іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позичальник порушував взяті зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту, у зв'язку з чим станом 16 липня 2015 року утворилась заборгованість по кредиту - 807000 грн., а також по простроченим процентам - 1070601 грн. 50 коп. Крім того, позивачем нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 468297 грн.63 коп., та пеня за несвоєчасне погашення процентів - 632642 грн.71 коп., а також інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом - 233554 грн.42 коп., інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів - 211271 грн. 30 коп., 3% річних - 53239 грн.27 коп.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачка заявляла про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 257 та ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) і є обов'язковою для застосування судами України.

Як вбачається із змісту кредитного договору, розрахунку позивача та пояснень сторін, умовами договору передбачено, що погашення кредиту (заборгованості за кредитом, процентами) повинно здійснюватись позичальником частинами, в тому числі нараховані проценти повинні бути сплачені не пізніше останнього числа кожного місяця, починаючи з наступного після видачі першого траншу. Тому початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Отже, звернувшись до суду 28 березня 2011 року (відповідно до штампу на конверті банк здав позов до установи зв'язку 28 березня 2011 року), позивач має право на стягнення платежів, строк внесення яких настав після 28 березня 2008 року.

Як вбачається з розрахунку позивача, банком пред'явлено вимогу про стягнення заборгованості за процентами в розмірі 1070601 грн. 50 коп., в тому числі з урахуванням платежів до 1 квітня 2008 року в розмірі 47107 грн. 76 коп.

Таким чином, судом обґрунтовано стягнуто з відповідачки заборгованість по процентам в межах позовної давності в розмірі 1023493 грн. 74 коп. (1070601 грн. 50 коп. - 47107 грн. 76 коп.).

Крім того, суд правильно визначив розмір заборгованості по кредиту - 807000 грн.

Доводи апеляційних скарг про відсутність підстав для дострокового стягнення боргу за тілом кредиту, не відповідає вимогам ст. 1050 ЦК України.

Водночас, визначаючи розмір інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів суд не звернув належної уваги на те, що позивачем безпідставно включено в розрахунок суму 132508 грн. 51 коп., виходячи з прострочення позичальником по процентам за період з 31 жовтня по 22 листопада 2012 року в розмірі 447663 грн. 89 коп., тоді як, виходячи з розрахунку заборгованості за процентами, в листопаді 2012 року позичальник мав сплатити лише нараховані проценти в розмірі 11575 грн. 83 коп. До того ж саме така сума міститься окремо в розрахунку зазначених витрат станом на 30 листопада.

В судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити за який період визначена сума прострочення по процентам - 447663 грн. 89 коп.

Таким чином, з розрахунку підлягає виключенню нарахована позивачем сума 132508 грн. 51 коп., а загальний розмір інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів становить 78762 грн. 79 коп. (211271 грн.30 коп. - 132508 грн. 51 коп.)

Крім того, стягуючи пеню, суд не звернув увагу на вимоги матеріального права та умови кредитного договору, якими передбачено відповідальність позичальника.

Так, відповідно до положень ст. 551 ЦК України, розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, сторони угоди можуть домовитись як про збільшення розміру неустойки, так і про його зменшення, крім випадків, передбачених законом.

Згідно пункту 5.2 кредитного договору, за порушення зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та процентів позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 17 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Отже, за умовами договору сторони визначили розмір пені. На обставини, за яких вказаний розмір пені було змінено, позивач не посилався.

Між тим, позивачем проведено розрахунок пені виходячи з подвійної ставки НБУ, хоча такого ні умовами договору ні законом не передбачено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення пені, яка розрахована не за умовами договору задоволенню не підлягають.

До того ж, відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2016 року, залишеного без зміни ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2016 року, зазначений пункт 5.2 визнано недійсним.

За таких обставин, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_5 складає 2196050 грн. 22 коп., в тому числі, заборгованість по кредиту - 807000 грн., заборгованість по процентам - 1023493 грн.74 коп., інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233554 грн. 42 коп., інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів -78762 грн. 79 коп., 3% річних - 53239 грн. 27 коп.

Таким чином, рішення в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості підлягає зміні на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 589, 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, у встановлений строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Не встановлено судом і підстав для відмови у звернені стягнення, передбачених ч. 3 ст. 39 Закону № 898-IV.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що порушення позичальником взятих зобов'язань за договором кредиту, через яке утворилась зазначена вище заборгованість, є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-1080цс15.

Водночас, визначаючи початкову ціну предмету іпотеки, суд першої інстанції не звернув належної уваги на правові позиції Верховного Суду України.

Так, згідно правової позиції, яка міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, та яка прийнята пізніше з цього питання, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону № 898-IV і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення в частині визначення початкової ціни предмету іпотеки слід змінити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, зазначивши початкову ціну, яка має визначатись на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на момент продажу.

Твердження апелянта про безпідставність вимог банку щодо звернення стягнення на іпотечне майно через те, що строк кредитного договору не закінчився, не заслуговують на увагу, оскільки є наслідком помилкового тлумачення положень ст.ст. 589, 590 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат.

Враховуючи розмір судових витрат позивача в суді першої інстанції (3654 грн.) та відповідачів при подачі апеляційної скарги (кожна по 4019,4 грн.), а також пропорційність задоволених позовних вимог (63%) та частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (37%), з позивача на користь відповідачів підлягає стягненню кожній по 336 грн. 17 коп. судового збору.

Керуючись статями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року в частині стягнення заборгованості, визначенням початкової ціни предмету іпотеки та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії № 1805-н від 2 серпня 2007 року в розмірі 2196050 грн. 22 коп., в тому числі, заборгованість по кредиту - 807000 грн., заборгованість по процентам - 1023493 грн. 74 коп., інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233554 грн. 42 коп., інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів -78762 грн. 79 коп., 3% річних - 53239 грн. 27 коп.

Вважати, що початкова ціна предмету іпотеки, має визначатись на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на момент продажу.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_8 кожній по 336 грн. 17 коп. судового збору.

Рішення суду в іншій частині залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді Л.М. Царюк

Н.О. Шаманська