АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2015 року при розгляді цивільної справи № 201/3329/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнання правочину недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - були виділені в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, які в послідуючий час ОСОБА_3 було уточнено /а. с. 1, 2-5, 80-83/.

В обґрунтування зазначених позовних вимог, з урахуванням уточнень, ОСОБА_3 посилалась на те, що з 27.01.2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетроська від 21.11.2012 року. Під час пребування у шлюбі вони придбали 21.01.2009 року автомобіль «Lexus LS 460», колір темно-сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов JTHCL46F405001001, який був зареєстрований за ОСОБА_4

Однак, за усним договором купівлі-продажу, для оплати якого була оформлена довідка-рахунок серії ВІА № 469551 від 22.05.2014 року, що видана ПП «Гунченко», - ОСОБА_4 провів відчуження вказаного транспортного засобу ОСОБА_2

На укладання вказаного правочину вона-позивачка згоди не давала, грошових коштів від продажу не отримувала, її права прушені, а тому вона змушена звернутись до суду з позовом, де просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.05.2014 року та застосувати наслідки його недійсності, шляхом повернення спірного автомобіля, зобовязавши ОСОБА_2 передати цей транспортний засіб ОСОБА_4 / а.с.80-83 /.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Lexus LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, колір темно-сірий, 2008 року випуску, кузов JTHCL46F405001001, що укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 в усній формі та оформлений довідкою-рахунком серії ВІА № 469551 від 22.05.2014 року, виданою ПП «ОСОБА_5М.», зобовязавши ОСОБА_2 передати на користь ОСОБА_4 вказаний транспортний засіб / а. с. 103-105 /.

З рішенням суду від 07.04.2016 року не погодилась відповідачка ОСОБА_2, звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, - просила його скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі / а. с.112-117 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в силу ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, отже, є спільно набутим майном подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності, а оскільки ОСОБА_4 без згоди позивачки провів відчуження вказаного транспортного засобу ОСОБА_6, то суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог / а. с. 103-105 /.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитися в повному обсязі, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного матеріального права.

Судом встановлено, що з 27.01.2011 року позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2012 року (набрало законної сили 04.12.2012 року) / а. с. 86-87 /.

Також, судом встановлено, що 21.01.2009 року на імя ОСОБА_4 був зареєстрований автомобіль «Lexus LS 460», реєстраційний номер НОМЕР_1, колір темно-сірий, 2008 року випуску, кузов JTHCL46F405001001, що підтверджується обліковою карткою Дніпропетровського ВРЕВ-1 №37914536 від 05.04.2014 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС № 198785 / а.с.79 /, а також листом Управління державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області від від 13.02.2014 року № 924/03, відповідно до якої, станом на 13.02.2014 року, вказаний автомобіль значиться зареєстрованим за ОСОБА_4 /а. с. 8/.

Як вбачається з листа Відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування Красногвардійського, Ленінського районів м. Дніпропетровська, Дніпропетровського та Солонянського району №1201, підпорядкованого ГУМВС України у Дніпропетровській області ОСОБА_7 України в Дніпропетровській області від 12.06.2015 року № 14/1ЦНП-1727 - автомобіль «Lexus LS 460», 2008 року випуску, був перереєстрований на ОСОБА_2 та державний номерний знак НОМЕР_1 змінений на АЕ 0048 НА, а також новому власнику 17.03.2015 року було видано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу /а. с. 9, 29/.

Спірний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 469551 від 22.05.2014 року, виданої торгівельною організацією - ПП «ОСОБА_5М.», згідно якої ОСОБА_2 продано і видано спірний автомобіль «Lexus LS 460» вартістю 584045,20 грн., тобто договір купівлі-продажу був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема ст. 634 ЦК України / а. с. 78 /.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що бувшим подружжям, тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_8, під час шлюбу було придбано крім спірного автомобіля ще декілька автомобілів та інших транспортних засобів, які були оформлені як на позивачку, так і на відповідача та знаходились в їх користуванні / а. с. 2-5, 8, 167-171, 177-183, 210-216 /.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень ч . ч. 1 та 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Такий правовий висновок колегії суддів апеляційного суду аналогічний правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена 08.04.2015 року в постанові Верховного Суду України у справі № 6-7цс15 та яка, в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для застосування судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2012 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3М та ОСОБА_4, яке набрало законної сили 04.12.2012 року / а. с. 86-87 /, бувше подружжя (як вказувала сама ОСОБА_3 та встановлено судом першої інстанції) з початку березня 2012 року припинили подружні стосунки, разом фактично не мешкають, спільне господарство не ведуть, спору повязаного з майном не мають, тобто на момент розірвання шлюбу сторони визначилися (в усній формі) з порядком користування та розпорядження спільним майном, згідно якого спірний автомобіль знаходився у користуванні відповідача та в послідуючий час (22.05.2014 року) ним був відчужений без письмової згоди колишньої дружини. Оскільки, відчуження спірного майна відбулося вже після розірвання шлюбу, тобто не в інтересах сімї, то виходячи з вище зазначеного, у позивачки (в разі виникнення спору щодо поділу спірного автомобіля) є право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна, а жодних правових підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним (з підстав не отримання письмової згоди бувшої дружини при укладенні договору), при вище викладених обставинах, - колегія суддів не вбачає.

На зазначені обставини та правову позицію Верховного Суду України суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, допустивши неправильне застосування норм ст.ст. 60, 65, 203, 215, 216, ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке що не відповідає дійсним обставинам справи та постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з відмовою позивачці в її позовних вимогах в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 в її позовних вимогах до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: