АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Лапчевської О.Ф., Махлай Л.Д.

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач звернувся із позовом, уточнивши який зазначив, що 29 листопада 2006 року між Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 87-06/И/09, за яким останній отримав кредит у розмірі 180000,00 доларів США строком до 27 листопада 2026 року, зі сплатою 12% річних.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2, 29 листопада 2006 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 87-06-П1/09.

Посилаючись на те, що вказаний договір поруки був укладений під впливом помилки, оскільки був необізнаний щодо правової природи правочину, щодо його прав та обов'язків, як сторони договору, внаслідок неправильного сприйняття фактичних обставин договору, а також з використанням представниками банку оманливої підприємницької практики, тому просив суд визнати договір поруки недійсним. (а.с.2-6, 85-89, 117-121)

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» проти позову заперечував. (а.с.102-103)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року про виправлення описки, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. (а.с.138, 140-143, 180-181)

В апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин та доказів якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.(а.с.162-166)

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений шляхом вручення повістки представнику ОСОБА_3(а.с. 200-206)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи сторін та апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що 29 листопада 2006 року між Банком «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 87-06-П1/09 за яким останній поручився за виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 29 листопада 2006 року № 87-06/И/09.(а.с. 07-15)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2014 року у справі №761/9321/13-ц, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2, ОСОБА_1 загальну суму заборгованості в розмірі 3 875 834,27 грн., з яких заборгованість за основним боргом в сумі 1 377 769,24 грн., заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами в сумі 626 898,58 грн., заборгованість по нарахованій щомісячній комісії 82 900 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 1 780 917, 50 грн., в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. (а.с.108-111)

Цих обставин, підписання договорів і отримання у кредит коштів сторони не заперечували.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилався на недійсність оспорюваного правочину як укладеного під впливом помилки, внаслідок омани з боку відповідача та посилався на положення ст.ст. 229, 233 ЦК України.

Колегія суддів перевірила та відхилила вказані доводи враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Підстави позову про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману та у зв'язку з тяжкими обставинами, передбачені статтями 229, 230 та 233 ЦК України, є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 березня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав його вчинення під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України). (а.с. 104-107)

З цих підстав колегія суддів відхилила посилання апелянта на необхідність допиту у цій справі його колишньої дружини ОСОБА_2 та позичальника ОСОБА_2 як свідків на підтвердження наявності впливу тяжких обставин під час укладення оспорюваного правочину (ст. 233 ЦК України).

Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Оскільки позивачем не доведено, а районним судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваного договору поруки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Лапчевська

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/10022/2016

Унікальний номер 761/13046/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Макаренко І.О.

Доповідач Левенець Б.Б.