Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішення та визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що його мати, ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті залишився житловий будинок АДРЕСА_1, який побудований нею після смерті батька ОСОБА_7 У сім'ї позивача було троє дітей: він і дві його сестри. ОСОБА_6 залишила заповіт на сестру позивача ОСОБА_4, яка в шестимісячний строк написала заяву на прийняття спадщини, а також в цей же термін відізвала заяву із нотаріальної контори. Пізніше позивач дізнався, що ОСОБА_4 отримала рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 04 квітня 2012 року № 3 на оформлення права власності на спірний спадковий житловий будинок та свідоцтво про право власності від 12 квітня 2012 року на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3. Позивач вказував, що він єдиний після смерті мами прийняв спадщину шляхом написання заяви до Тячівської державної нотаріальної контори. Також вказував, що має право на спадщину за законом, так як на час смерті мами йому виповнилося 60 років, що відповідно до ст. 1241 ЦК України, дає йому право на обов'язкову долю у спадковому майні. Крім того, зазначав, що оскільки ОСОБА_4 відкликала заяву про прийняття спадщини із Тячівської державної нотаріальної контори, він залишився єдиним спадкоємцем.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради від 04 квітня 2012 року № 3 про оформлення права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та визнати право власності на вказане вище спадкове майно за ним.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки позивач звернувся 23 березня 2015 року із позовом про скасування рішення виконавчого комітету Топчинської сільської ради від 04 квітня 2012 року, тобто з пропущенням, на думку суду, установленого ст. 257 ЦК України строку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для застосування строку до вказаних позовних вимог, установивши, що такий позивачем не пропущено, натомість дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю вказаних позовних вимог.

Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що за померлою матір'ю позивача не зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1; позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту належності його померлій матері зазначеного будинку на праві власності, якими, на думку апеляційного суду, відповідно до норм чинного законодавства є відомості з державного реєстру прав власності про те, що будинок належав їй. При цьому відомості облікової картки погосподарського обліку на 2011 рік, згідно з якими ОСОБА_6 значиться головою дворогосподарства АДРЕСА_1, апеляційний суд вважав неналежними доказами на підтвердження цього факту, оскільки вони не відноситься до правовстановлюючих документів, а відомостей про його будівництво та закінчення будівництва в матеріалах справи відсутні і з цих підстав позов не обґрунтовувався.

У зв'язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки мати позивача не була власником зазначеного будинку, то відповідно будинок не входить до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно із положеннями Закону України «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 указаного закону доповнено частиною 3 такого змісту: «Для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об'єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими об'єктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об'єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не здійснювалася державна реєстрація прав власності, для осіб, за якими закріплені особові рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Виходячи з викладеного, вважати, що мати позивача за життя не була власником вищевказаного будинку, а також, що спірний будинок не увійшов до спадкового майна, яке залишилося після її смерті, в апеляційного суду не було підстав, як і не було підстав вважати неналежними доказами на підтвердження факту належності матері позивача на праві власності зазначеного будинковолодіння копії з погосподарської книги на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак