Провадження № 2/127/575/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 травня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді: Жмудя О.О., при секретарі судового засідання: Шарапанівському Р.П.,

за участі позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивувала тим, що позивач ОСОБА_1 звільнена 08.07.2015 року з посади начальника теплової інспекції КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» у звязку зі скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу №297-к від 07.07.2015 року, підписаним керівником підприємства ОСОБА_4 Трудовий стаж позивача на підприємстві становить 34 роки із загального 40-річного. Працювала на посадах інженера групи наладки, інженера відділу збуту, інженера 2-ї категорії та провідного інженера відділу збуту, заступника начальника відділу збуту, начальника відділу збуту та начальника теплової інспекції. На керівних посадах з 01.01.1999 року. Позивач має дві вищих освіти. Основна спеціальність інженер з теплопостачання, що повністю відповідає специфіці роботи підприємства. Друга вища - інженер системотехнік.

За весь час роботи має 34 записи в трудовій книжці про заохоченняя та подяки. Зауважень, порушень, дисциплінарних стягнень тощо не було. Позивач являється членом профспілки з дати прийняття на роботу. На момент звільнення була членом ревізійної комісії. 05 травня 2015 року була попереджена про наступне звільнення у звязку із змінами в штатному розписі, на підставі наказу по підприємству від 28 квітня 2015 року за №130 (з наказом не ознайомлена та копію наказу не отримувала), в якму зазначено, що майбутнє звільнення буде проведено відповідно до порядку, встановленого ст. 49-2 КЗпП України. За відсутністю вакантних посад іншу посаду запропоновано не було.

12 березня 1997 року позивачу присвоєно звання «Ветеран підприємства». Являється ветераном праці. Через десять місяців (03.06.2016 р.) настає термін досягнення позивачем пенсійного віку. Являється пільговим пенсіонером. І.о. генерального директора ОСОБА_5 25 червня 2015 року викликав позивача в кабінет, де повідомив, що планується обєднання структурних підрозділів теплової інспекції (пять працівників) та групи контролю з якості (два працівники). Посада начальника теплової інспекції скорочується, а вводиться нова посада начальника відділу контролю з якості і новим начальником відділу має бути призначений нинішній керівник групи з нижчою кваліфікацією та меншим стажем роботи на підприємстві. Жодної із посад у новому відділі для позивача не було. В усній формі їй було запропоновано посаду інженера з обліку енергоресурсів в службі виробництва. Проте керівник наголосив, що подальша співпраця з позивачем можлива лише за умови, що дочка позивача не буде захищати свої права в суді (її теж попередили про майбутнє звільнення).

30 червня та 07 липня 2015 року в приміщенні відділу кадрів позивачу були запропоновані вакансії, що є вільними по підприємству. Від запропонованих вакансій позивач відмовилась через те, що інформація не містила розміру оплати, підрозділу та функціональних обовязків, тобто не надавала можливості оцінити та обдумати зроблену пропозицію. До того ж позивач не могла гарантувати дотримання поставленого їй керівником ультиматуму.

На засіданні профспілкового комітету кандидатура позивача не подавалася. Тобто керівником підприємства не виконано вимоги ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 1 ст. 49/2 КЗпП України, ч. 2 ст. 43 КЗпП України, яким передбачено, що подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтоване і в письмовому вигляді. А розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) профспілки, членом якої є працівник. Також позивач зазначає, що керівник підприємства ОСОБА_4, посадова особа, яка займає особливо відповідальне становище, не діяв відповідно ст. 19 Конституції, основного Закону України прямої дії, у спосіб та порядок визначений ст.. 49-2 КЗпП України, проявив службову недбалість, неналежно виконав свої службові обовязки і, як наслідок, порушив право позивача на працю, достатній життєвий рівень для проживання, що включає достатнє харчування, одяг, оплату комунальних послуг, житло (ст. 48) та позбавив позивачку засобів до існування, що може призвести до тяжких наслідків, посягнув на її трудові правовідносини, що охороняються законом. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, остання втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має достатніх засобів для забезпечення належного рівня життя. Всі зазначені моральні страждання нанесені позивачу незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на її здоровї внаслідок усвідомлення факту порушення її трудових прав, і ці негативні обставини призвели до втрати нормальних життєвих звязків, а також вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто керівник підприємства, ОСОБА_4 видав неправдивий документ наказ №297-к від 07.07.2015 р. зміст якого повністю не відповідає ст. 49-2 КЗпП України.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, в яких ОСОБА_1 зазначає, що її звільнення не спричинено змінами в організації виробництва і праці та не пов'язане з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством підприємства, є безпідставним у зв'язку із скороченням чисельності та штату, а також те, що при звільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі за показниками кваліфікації і продуктивності праці перед керівником групи з контролю якості управління енергоменеджменту та енергоаудиту, якому надано перевагу і залишено на роботі на посаді начальника новоствореного відділу з контролю якості служби з енергоменеджменту та енергоаудиту, позивач просить наказ № 297-к від 07.07.2015 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про звільнення позивача з посади начальника теплової інспекції управління енергоменеджменту та енергоаудиту з 08.07.2015 року у звязку з скороченням штату працівників, на підставі п.1. ст.. 40 КЗпП визнати незаконним та скасувати його, поновити на роботі на посаді начальника теплової інспекції управління енергоменеджменту та енергоаудиту, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.07.2015 року до дня поновлення на роботі, а також стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 30 000, 00 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, оскільки позивача по справі за два місяці було попереджено про наступне вивільнення, окрім того було запропоновано абсолютно всі вакантні посади що були на той час на підприємстві. Також було зазначено що порівняння щодо переважного права на залишення на роботі не проводилось, оскільки посада яку займала позивач взагалі була ліквідована.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що всіх працівників було попереджено про скорочення, частину було звільнено. Він був членом комісії з визначення переважного права на залишення на роботі. Зазначив, що він не памятає того щоб щодо ОСОБА_1 визначалось переважне право на залишення на роботі.

Свідок ОСОБА_7 повідомила, що скорочення на підприємстві проводилось не в рамках закону. Також була членом комісії з визначення переважного права на залишення на роботі. Також зазначила, що не приймала участі у засіданні комісії, на якому розглядалось би переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі.

Свідок ОСОБА_8 повідомив що працює у КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго». Зазначив, що посада начальника теплової інспекції була ліквідована.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у судовому засіданні, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства стосовно підстав і порядку припинення трудових відносин, а також щодо оплати праці, захисту порушених трудових прав.

Судом встановлено, що згідно наказу №297-к про припинення трудового договору звільнено 8 липня 2015 року ОСОБА_1 з посади начальника теплової інспекції у звязку зі скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до попередження про наступне вивільнення від 05 травня 2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена 08 травня 2015 року про майбутнє звільнення із займаної посади.

Згідно акту від 30.06.2015 року №5 ОСОБА_1 були запропоновані вакансії, що були вільними на той момент, однак остання відмовилась від запропонованих вакансій, що підтверджується підписом.

З акту від 07.07.2015 року, працівнику ОСОБА_1 були запропоновані вакансії, що були вільними на той момент по підприємству, однак остання відмовилась від запропонованих вакансій, що підтверджується її підписом (а.с.20).

З трудової книжки серії БТ-І № 1518258 ОСОБА_1 вбачається, що 1981 року, що позивач має значний трудовий стаж та значну кількість нагород (а.с.53-55).

З посвідчення серії Ж №527936, вбачається, що ОСОБА_1 є ветераном праці.

Згідно інформаційної довідки КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 06.11.2015 року на день звільнення ОСОБА_1, 08.07.2015 року в структурі та штатному розписі КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» відсутній структурний підрозділ теплової інспекції управління енергоменеджменту та енергоаудиту (а.с.74)

Відповідно до довідки про розрахунок середнього заробітку, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 368, 65 грн.

Відповідно до наказу №130 від 28.04.2015 року виведено з штатного розпису з 02.07.2015 року посаду начальника теплової інспекції, яку займала позивач.

У відповідності до протоколу №2 від 2 липня 2015 року засідання комісії по визначенню переважного права працівників на залишення на роботі при вивільненні, комісія вирішила, що ОСОБА_1 начальник теплової інспекції не має переважного права на залишення на роботі при вивільненні у звязку із змінами виробництва і праці, а тому можуть бути звільнені за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно із інформаційної довідки №811 від 10.11.2015 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», в звязку із змінами в організації виробництва і праці та проведенням заходів по скороченню штату підприємства, працівників було попереджено про наступне вивільнення, з дотриманням вимог ст. 49-2 КЗпП України. Працівникам, які займали посади, що підлягають скороченню, було запропоновано роботу як за відповідною професією (спеціальністю), так і іншу роботу, що є на підприємстві. В структурі та штатному розписі КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з 02.07.2015 року відсутній структурний підрозділ теплової інспекції управління енергоменеджменту та енергоаудиту. Працівникам, які займали посади інспекторів теплової інспекції, було запропоновано посади інженера з якості 2 та 1 категорії відділу з контролю якості, та за їхньою згодою 02.07.2015 року переведено на зазначені посади. ОСОБА_1, відповідно до її кваліфікації, було запропоновано посади інженера з якості 1 категорії, провідного інженера, інженера-проектувальника 2 категорії, інженера з ремонту 2 категорії, та інші посади, які були вільними на підприємстві. Остання відмовилась від всіх запропонованих посад.

Згідно подання В.О. генерального директора ОСОБА_4, ОСОБА_1А, не має переважного права на залишення на роботі. Від запропонованих вакансій відмовилась.

Судом було досліджено посадові інструкції начальника теплової інспекції, інспектора теплової інспекції, положення про відділ з контролю якості служби енергоменеджменту та енергоаудиту, положення про теплову інспекцію, посадову інструкцію інженера з якості 1 та 2 категорій відділу з контролю якості служби енергоменеджменту та енергоаудиту, посадову інструкцію начальника відділу з контролю якості служби енергоменеджменту та енергоаудиту, положення про службу енергоменеджменту та енергоаудиту, положення про управління з енергоменеджменту та енергоадиту, посадові інструкції інженера з якості 2-ї категорії та інженера з якості групи з контролю якості управління розвитку та енергоменеджменту, положення про групу з контролю якості Управління розвитку та енергоменеджменту, посадові інструкції керівника групи з контролю якості управління розвитку та енергоменеджменту.

З інформаційної довідки начальника служби енергоменеджменту та енергоаудиту, вбачається, що ОСОБА_1А, на підприємстві працює з 2005 року, на посаді начальника теплової інспекції з 2013 року. В звязку із ліквідацією теплової інспекції, як структурної одиниці, ОСОБА_1 були запропоновані вільні по підприємству вакансії, від яких остання відмовилась.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно із положеннями Колективного договору між роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на 2011-2012 роки», схваленого конференцією трудового колективу від 05 січня 2011 року та зареєстрованого Департаментом праці і соціального захисту населення м. Вінниці 27 квітня 2011 року за № 74 (надалі Колективний договір), який є чинним, керівник має право самостійно вносити зміни до організаційної структури управління підприємства, коригувати його загальну чисельність і окремих структурних підрозділів на відповідний рік за погодженням з міським виконавчим комітетом.

З наведеного вбачається, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва, що підтверджується відповідними наказами, штатними розписами та іншими матеріалами справи.

Суд звертає увагу, що за загальними правилами лише власник чи уповноважений ним орган має право визначати чисельність, штат і структуру підприємства, а суд зобовязаний перевірити лише чи справді мало місце скорочення чисельності та штату працівників, однак не має право обговорювати питання доцільності проведення такого скорочення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розірвання трудового договору з даних підстав має проводитися з дотриманням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників.

Згідно із ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1А, була попереджена про наступне вивільнення. Позиваці було запропоновані ряд посад, однак позивач не погодилась.

За змістом норм ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією, спеціальністю чи кваліфікацією і лише за відсутності такої - інша наявна робота.

При цьому суд зауважує, що в тому разі, коли з метою працевлаштування працівників, посади яких скорочувалися і вони підлягали звільненню згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, одному з них запропоновано переведення на іншу вакантну посаду, інший з них, якому ця вакансія не запропонована, не має права посилатися на своє переважне право на цю посаду, оскільки йдеться не про переважне право залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді, які не є тотожними.

За наведеного суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, а тому у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 08 липня 2015 року №297-к та поновлення позивача на роботі на займаній посаді слід відмовити.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи, що у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі позивачу відмовлено, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню, адже є похідною вимогою від вимоги про поновлення на роботі.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн., то слід зазначити, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, необхідною умовою для відшкодування власником моральної шкоди працівнику є порушення його законних прав у сфері трудових відносин. Враховуючи, що судом не встановлено порушення трудових прав позивача, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 40, 42, 47, 49-2, 97, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний термін з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час його проголошення - в той самий строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя О.О. Жмудь