У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мироник Оксана Вікторівна, про визнання договору поруки припиненим та розірвання договору іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 2 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 березня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»),та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 тис. доларів США на строк до 20 березня 2022 року зі сплатою 12,25 % річних. 20 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між нею та банкомукладено договір поруки, за умовами якого вона як поручитель зобов'язалася солідарно з ОСОБА_4 відповідати перед банком за виконання ним своїхзобов'язань. 20 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між нею та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,1000 га, незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 564,80 кв. м, який розташований на зазначеній вище земельній ділянці, та земельну ділянку площею 0,1880 га, що розташовані по АДРЕСА_1.

Позивачка вказувала про те, що банк з жовтня 2008 року в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за договором кредиту з 12,25 % до 15,00 % річних, чим збільшив без її згоди як поручителя обсяг її відповідальності, а, отже, порука припинена.

Крім того, вважала, що одностороння зміна умов кредитного договору у зазначеному вище іпотечному договорі не передбачена, а законом захищені права як поручителя так і іпотекодавця від несправедливих дій кредитора, які істотно порушили умови договору, унаслідок чого укладений між сторонами іпотечний договір згідно зі ст. 651 ЦК України підлягає розірванню.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд визнати договір поруки від 20 березня 2007 року припиненим; договір іпотеки від 20 березня 2007 року розірвати.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 7 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 2 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що банк на адресу позичальника направив лист з пропозицією про збільшення процентної ставки за користування кредитом, а позичальник після такого повідомлення почав сплачувати проценти за новою ставкою, що вказує на його згоду зі зміненим розміром процентної ставки. Доводи позивачки про неповідомлення її як поручителя про зміну процентної ставки за кредитним договором безпідставні, оскільки позичальник і поручитель є подружжям, а кредит отримано в інтересах сім'ї.

Проте повністюпогодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 20 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого банк передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 тис. доларів США на строк до 20 березня 2022 року зі сплатою 12,25 % річних.

20 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з ОСОБА_4відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

20 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,1000 га, незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 564,80 кв. м, який розташований на зазначеній вище земельній ділянці, та земельну ділянку площею 0,1880 га, що розташовані по АДРЕСА_1.

9 жовтня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_4 лист про підвищення процентної ставки з 12,25 % до 15,00 % за користування кредитом за договором кредиту від 20 березня 2007 року починаючи з 20 жовтня 2008 року, та додаткову угоду про внесення змін до вказаного кредитного договору (а.с. 33-34).

У пп. 3.3.1. п. 3.3. зазначеного вище договору поруки передбачено, що кредитор зобов'язаний до моменту виконання забезпеченого порукою зобов'язання не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового погодження поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, яке безпосередньо спрямоване на підвищення процентної ставки за користування кредитом.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 25 вересня 2013 року № 6-97цс13, від 21 жовтня 2015 року № 6-1161цс15, від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом установлено, що відповідно до повідомлення від 9 жовтня 2008 року (а.с. 32-34) банк повідомив ОСОБА_4 про те, що з 20 жовтня 2008 року підвищується розмір процентної ставки за договором кредиту від 20 березня 2007 року до 15,00 % річних, хоча кредитний договір укладено зі сплатою 12,25 % річних (п. 1.1). При цьому банком не повідомлено про вищевказані зміни умов кредитного договору поручителя, а, отже, внесено без згоди поручителя зміни до кредитного договору, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності.

Ураховуючи викладене, суди у прошення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 179, 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернули увагу на предмет позову, яким був договір поруки, а не договір кредиту та належним чином не дослідили докази, наявні у матеріалах справи щодо збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитом без згоди поручителя та не перевірили, чи припиняється порука у такому разі.

Посилання судів на те, що кредит взято подружжям в інтересах сім'ї як на підставу для відмови в задоволенні позову безпідставні, свідчать про нерозуміння положень ст. 559 ЦК України, умов договору поруки, які не мають жодного відношення до сімейних правовідносин.

Крім того, у п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що згідно зі ст. ст. 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України іпотека та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст. ст. 553 - 559 ЦК України), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 про розірвання укладеного між сторонами договору іпотеки на підставі положень ст. 559 ЦК України безпідставні, оскільки норма даної статті на правовідносини іпотеки не поширюються, а підстав для розірвання договору згідно вимог ст. 651 ЦК України позивачка не довела.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх часткового скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 7 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 2 березня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик