Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, заінтересована особа - Перша Черкаська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина ОСОБА_7, якій належав будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 869,8 кв. м. Після смерті дружини відкрилася спадщина на вказану ділянку та будинок. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом були сторони по справі. Між ним та відповідачем було укладено домовленість про те, що він відмовляється від Ѕ частини на спадщину, а ОСОБА_4, в свою чергу, сплачує йому грошові кошти за його частку. Проте, на протязі чотирьох років відповідач грошові кошти так і не повернув, а право на спадщину зареєстрував.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 01 червня 2010 року на право власності на земельну ділянку та 06 березня 2010 року про право власності на жилий будинок з надвірними спорудами, недійсними.

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсною відмову ОСОБА_3 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 березня 2009 року на житловий будинок з надвірними спорудами, від 11 березня 2010 року на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у філії ВАТ КБ «Надра», від 01 червня 2010 року на земельну ділянку площею 869,8 кв. м, від 13 жовтня 2011 року на майновий пай в ППА «Коровиці».

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що, відмовляючись від прийняття спадщини після смерті дружини на користь її сина ОСОБА_4, позивач помилково вважав, що взамін відповідач повинен забезпечувати його утримання та догляд.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла дружина позивача ОСОБА_7, якій належав будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, земельна ділянка, площею 869,8 кв. м, вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у філії ВАТ КБ «Надра» та майновий пай у ППА «Коровиці».

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на вказану ділянку та будинок. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом є ОСОБА_3 та ОСОБА_4

12 січня 2010 року ОСОБА_3 подав до нотаріальної контори заяву про те, що, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними без будь-якого примусу до нього, він відмовляється від прийняття спадщини, що залишилась після смерті його дружини на користь сина померлої - ОСОБА_4

ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини і 06 березня 2010 року державним нотаріусом Першої Черкаської нотаріальної контори йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на жилий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, а 01 червня 2010 року також було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 869,8 кв. м, розташовану на території Черкаської міської ради по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час відмови від спадщини замість договору довічного утримання, суд визначає за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 1273 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не зазначили, якими належними та допустимими доказами підтверджено наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, як вбачається з позовних вимог, ОСОБА_3 просив визнати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 01 червня 2010 року на право власності на земельну ділянку та від 06 березня 2010 року про право власності на жилий будинок з надвірними спорудами, недійсними.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вийшов за межі позовних вимог та, крім іншого, визнав недійсною відмову ОСОБА_3 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4; визнав недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 березня 2010 року на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у філії ВАТ КБ «Надра», від 13 жовтня 2011 року на майновий пай в ППА «Коровиці».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що оскаржуваним рішенням не вирішено питання про права, свободи чи обов'язки ОСОБА_5, оскільки: рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2014 року на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договорами позики (а. с. 115-118), 14 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення апеляційного суду від 28 березня 2014 року (а. с. 169) та накладено арешт на все майно ОСОБА_4, зокрема, на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі (а. с. 170-171).

Таким чином, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2014 року та ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2015 року порушуються права та інтереси ОСОБА_5, який є кредитором ОСОБА_4

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська