УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк»), ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 24 грудня 1993 року на квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на Ѕ частини даної квартири. На підставі зазначеного рішення вона отримала свідоцтво про право власності на Ѕ частину квартири, тобто є її співвласником з моменту приватизації. 27 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укргазбанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого стала спірна квартира. Однак, оскільки вона є співвласником квартири, то передача її в іпотеку можлива лише за її згоди, що прямо передбачено ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку». Зважаючи на те, що такої згоди вона не надавала, просила суд визнати недійсним та скасувати договір іпотеки від 27 лютого 2008 року.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано договір іпотеки від 27 лютого 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов про визнання договору іпотеки недійсним, суд першої інстанції виходив із порушень вимог закону при його укладенні, оскільки співвласник квартири не надавав у встановленому законом порядку згоди на передачу належної їй частки в іпотеку, а частка відповідача в квартирі не була виділена в натурі.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що на момент укладання спірного договору іпотеки положення статей 203, 215 ЦК України були дотримані, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року та встановлені в ньому факти ухвалене вже після укладення договору іпотеки, що не впливає на суть правовідносин, які склались у зв'язку із укладанням спірного правочину.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 27 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укргазбанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 15-19). З договору іпотеки вбачається, що вказана квартира була приватною власністю іпотекодавця ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 24 грудня 1993 року.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, визнано частково недійсним свідоцтво про право власності від 24 грудня 1993 року на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину даної квартири.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 жовтня 2013 року, у справі № 6-96цс13, згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Згідно із ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За нормами ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Отже, майно, що є у спільній власності осіб не може передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника.

Оскільки ОСОБА_3, будучи співвласником спірної квартири, що встановлено рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2014 року, своєї згоди на укладення ОСОБА_4 договору іпотеки не надавала, тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Так, є помилковими є висновки апеляційного суду, що право власності позивача на 1/2 частину спірної квартири виникло у останньої на підставі судового рішення, яке було ухвалено пізніше ніж укладено спірний правочин, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, а тому неповнота з'ясування обставин у справі унеможливила встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:М.К. Гримич
О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
В.М. Коротун