Справа № 175/1710/13-ц
Провадження № 2/175/14/16
23 травня 2016 року смт. Ювілейне
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Новік Л.М.,
за участю секретаря Радиновського А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ювілейне Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 14 жовтня 1989 року. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року шлюб між ними розірвано.
Згідно рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів №215 від 23 жовтня 1996 року передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,14 га, яка розташована у м. Підгороднє по вул. О.Литвишко, 12, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №9694 від 05 грудня 1996 року.
Під час розгляду справи було встановлено, що на сьогоднішній день житловий будинок №12 по вул. О. Литвишко незавершений будівництвом. Будівництво було розпочато у 1990 році, тобто під час шлюбу.
У технічному паспорті від 10 липня 1998 року (Том 1, а.с. 77-79), так і в технічному паспорті від 31 липня 2013 року (Том 1, а.с. 108-112), складених за результатами проведеної технічної інвентаризації будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою аул. ОСОБА_3 № 12 у м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, зазначений рік побудови житлового будинку за вказаною адресою - 1997 p., тобто також під час шлюбу.
Матеріали справи містять докази того, що позивач придбавав будівельні матеріали, а саме: Накладна № 2966 від 20 листопада 1992 року, яка видана Новолександрівським заводом керамічних стінових матеріалів для придбання каменю керамічного у кількості 3000 шт. на прізвище - ТАРАН (Том 1, а.с. 124); Квитанція до прибуткового касового ордеру № 141 за столярні вироби виписана на прізвище -ГАРАІІ (Том 1, а.с. 125); Квитанція № 502500 виписана на прізвище - ТАРАН (Том 1, а.с. 128).
Крім того, позивачем було подано письмове пояснення, в якому було зазначено, що при будівництві будинку позивач не мав наміру розлучатися з відповідачем і ділити майно, тому відсутні всі квитанції, які підтверджують безпосередню участь в будівництві житла, але деякі все ж збереглися.
Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 395/396/397/398-14, який складений 30 вересня 2014 року та відповідно даних технічного паспорту МБТІ від 31 липня 2013 року житловий будинок літ. А-1, гараж літ. Б, літня кухня літ. В та сарай літ. Г - є самочинним будівництвом, відповідно наданої на дослідження геодезичної зйомки (з вказівкою меж приватизаційних ділянок) всі вище перелічені будівлі та споруди домоволодіння № 12 фактично розташовані в межах приватизованої земельної ділянки площею 1400 м2 домоволодіння № 12 по вул. О. Литвишко, м. Підгородне.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Таким чином, позивач має право на частину земельної ділянки у розмірі частки права власності будинку, тобто на 1/2 її частину.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3140,00 грн. в якості грошової компенсації вартості відступлення від ідеальної частки.
Судові витрати покласти на Відповідача.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала останню редакцію уточнених позовних вимог та пояснила, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб в 1989 році, після повернення позивача з лав збройних сил (з 30.06.1990 року по 02.12.1991 року), подружжя мешкало у батьків позивача, позивач працював, за цей час позивачка отримала рішення виконкому про виділ земельної ділянки під забудову за адресою: вул. О.Литвишко, 12 розміром 600 кв.м.,а в 1990 році і договір про надання безстроково земельної ділянки під забудову, ще в 1995 році додатково отримала 1200 кв. м. земельної ділянки, тому вони звертаються до суду за нормами сімейного законодавства, яке діяло на момент укладення шлюбу. Позивач весь час працював на отримані кошти та кошти своїх батьків сам будував спірний будинок на виділеній землі, про що свідчать письмові докази в матеріалах справи, а також йому допомагали друзі, про що вони свідчили в залі суду. Тому з урахуванням того, що збудований будинок побудовано на 100 %, побудований у період шлюбу, тому він є спільно нажитим майном подружжя і тому підлягає розподілу по ? частині кожному з подружжя, з варіантом розподілу відповідно до проведеної експертизи №1, з урахуванням того, що набуття права власності на жилий будинок, до особи, яка набула право власності переходить право власності земельної ділянки або її частину, тому просила задовольнити позовні вимоги в останній редакції в повному обсязі.
Позивач у відкритому судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також підтримав думку свого представника.
Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, та пояснив, що все що пояснив представник позивача відповідає дійсності, але позивач не надав належних доказів особистого будівництва спірних будівельних матеріалів для будинку, ті письмові докази, а саме: накладна №2966 від 20.11.1992 року на імя Таран не підтверджує факту, хто саме купував з подружжя камень, квитанція №141 виписана на прізвище Таран не дає відповіді, хто саме з подружжя Таран придбав столярні вироби, відривний талон на а.с.60 т.3 ворота так само. У задоволенні позовних вимог просив суд відмовити, оскільки право власності відсутнє та додав, що його не можливо було отримати тому, що позивач сам пояснив, що все що йому попалось під руку він забрав з собою, також звернув увагу суду, що у відповідачки жодного оригіналу на спірне майно відсутнє, все у позивача.
Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 14 жовтня 1989 року сторонами було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 72, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІV-КИ № 305081 від 14 жовтня 1989 року (Том 1, а.с. 7).
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно рішення №341 виконкому Дніпропетровської районної ради народних депутатів від 26 грудня 1989 року ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку за адресою: м. Підгороднє вул. О. Литвишко, 12, площею 600 м2 для будівництва житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради від 21 червня 1995 року №119 від 21.06.1995 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку із пустуючих поряд земель з вул. Сонячної, 7, вул. О. Литвишко,12 площею 600 м2, закріплено до плану 1200 м2.

Згідно матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів №215 від 23 жовтня 1996 року передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,14 га, яка розташована у м. Підгородне по вул. О. Литвишко, 12, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №9694 від 05 грудня 1996 року.

Право власності на земельну ділянку № 12 площею 0,14 га, яка розташована у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області по вул. О. Литвишко, виникло у ОСОБА_2 внаслідок приватизації 23 жовтня 1996 року.

Як встановлено в судовому засіданні будівництво спірного житлового будинку, на зазначеній земельній ділянці, зі слів позивача, було розпочато у 1992 році на час розгляду справи судом ступінь готовності будинку становить 100%, однак у встановленому законом порядку він до експлуатації не прийнятий, а також право власності не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Як вбачається із Інформаційної довідки №5318407, у Реєстрі прав власності щодо нерухомого майна, а саме будинку №12 по вул. О. Литвишко у м. Підгородне відомості відсутні.

Посилання відповідача на квитанції на придбання каменю (т.1 а.с.124) та квитанції №141 на придбання столярних виробів, воріт, суд не може прийняти до уваги, оскільки в квитанціях зазначено лише прізвище замовника «Таран», тому не зрозуміло, хто саме з сторін придбав вказані матеріали.

Згідно висновку комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 395/396/397/398-14 від 30.09.2014 року, вбачається, що житловий будинок з прибудовою за адресою: м. Підгороднє, вул. О. Литвишко,12 на момент дослідження повністю збудований та є обєктом завершеного будівництва, фактично знаходиться в експлуатації, ступінь готовності складає 100 %, ринкова вартість домоволодіння станом на момент оцінки липень 2014 року складає 695604 грн. Ринкова вартість земельної ділянки розташованої за адресою: м. Підгороднє, вул.. О.Литвишко, 12 складає 250600 грн. Фактично площі 46,1 м2 в житловому будинку з прибудовою відповідно до державних будівельних вимог, достатньо для виділу в натурі та облаштування двох окремих однокімнатних квартир. Також розподілу підлягають будівлі і споруди домоволодіння та експертом запропоновано три варіанти розподілу з мінімальними переобладнаннями та відповідно до даних варіантів розподілу житлового будинку чотири варіанти розподілу будівель та споруд домоволодіння з незначним відступом від вимог ДБН та ідеальних часток.

До даних правовідносин слід застосовувати Кодекс про шлюб та сімю, що був чинний на час приватизації відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 190, ст.. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов»язки.

Згідно ч.2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Постановою Верховного суду України від 16 грудня 2015 року встановлено, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, вищевказане домоволодіння хоча і є обєктом завершеного будівництва, що фактично знаходиться в експлуатації і ступінь готовності його складає 100 %, але право власності на нього належним чином не оформлене та державної реєстрації права власності не здійснено, тому виходячи вищезазначеного, слід зробити висновок, що в даному випадку обєктом права спільної сумісної власності набутої під час шлюбу сторін можуть виступати лише будівельні матеріали, обладнання, що були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку, але позивачем вимоги про право власності на будівельні матеріали не були заявлені, а суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених позивачем вимог, тому позовні вимоги про визнання права власності на ? частину житлового будинку як обєкту права спільної сумісної власності сторін не підлягають задоволенню, а решта позовних вимог, що стосується, спірного житлового будинку є похідними і відповідно також не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 30 ЗК України 1992 року, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжя на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди.

Оскільки, право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано позовні вимоги щодо визнання за позивачем ? частини спірної земельної ділянки не підлягають задоволенню, так як дані позовні вимоги є похідними від позовних вимог, що стосуються права власності на житловий будинок, оскільки при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку.

Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.22 КпШС України , ст.ст. 179,190,331,368,371 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 57-60, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М. Новік