АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/4525/16 Головуючий 1 інст.- РибальченкоЛ.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ідалія», Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про повернення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

09 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив визнати за ним право на грошові кошти в сумі 3000 доларів США та 2000 гривні, які ним були передані у борг ОСОБА_4, і які були вилучені у останнього та знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку Управління Міністерства внутрішніх справ (МВС) України в Полтавській області, зобов'язавши цього відповідача повернути ці кошти йому.

В обґрунтування позову посилався на те, що 1-го вересня 2010 року він позичив ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США строком на п'ять років, про що сином була надана боргова розписка. 3 3-го вересня 2010 року по 17 вересня 2010 року він (позивач), його син ОСОБА_4, невістка - ОСОБА_6 та онук ОСОБА_7 були на відпочинку на території Автономної республіки Крим, де 17 вересня 2010 року ОСОБА_4 був затриманий працівниками Управління МВС України в Полтавській області та доставлений у м. Полтаву, де йому було пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2012 року ОСОБА_4 був засуджений на строк 5 років умовно, без конфіскації майна, та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном на три роки. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2015 року ОСОБА_4 був звільнений від відбування призначеного йому покарання у зв'язку з закінченням іспитового строку.

Згідно протоколу особистого обшуку від 17.09.2010 року у ОСОБА_4 Управлінням МВС України в Полтавській області було вилучено надані ним (позивачем) під боргову розписку частину грошових коштів в розмірі 3000 доларів США та 2000 грн., які не були визнані речовим доказом у кримінальній справі. У зв'язку з чим ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на зазначені грошові кошти.

Відповідач - Управління МВС України в Полтавській області позов не визнав за його безпідставністю, просив розглянути справу за відсутністю його представника.

Розгляд справи відбувся за відсутністю представників третіх осіб: ТОВ «Ідалія» та Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, залучених до участі у справі ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 11 квітня 2016 року.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленим, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову шляхом визнання за ним право на грошові кошти в розмірі 3000 доларів США і 2000 гривень, що були передані ним у борг відповідачу ОСОБА_4 та знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку відповідача - Управління МВС України в Полтавській області, зобов'язавши цього відповідача повернути йому ці грошові кошти.

Вказує, що судом першої інстанції порушені вимоги ст.ст. 184,1046,1047 УК України та не враховано, що спірні грошові кошти не визнані речовим доказом у кримінальній справі, крім того відсутні дані про те, що виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_4 відкрито та виконується.

Зазначені доводи апеляційної скарги підтримані ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Вислухавши пояснення ОСОБА_3, перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України обов'язок повернення позичальнику ОСОБА_3 боргових сум належить боржнику ОСОБА_4, до якого таких позовних вимог не заявлялося, а Управління МВС України в Полтавській області не є стороною у цих боргових зобов'язаннях.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наданими сторонами доказами 01 вересня 2010 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США строком на п'ять років, про що останнім була надана боргова розписка, оригінал якої на час розгляду справи позивач ОСОБА_3 надав до суду першої інстанції на підтвердження того, що ці боргові зобов'язання не виконані.

17 вересня 2010 року працівниками Управління МВС України в Полтавській області був затриманий ОСОБА_4, якому подалі було пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Згідно протоколу особистого обшуку від 17.09.2010 року у ОСОБА_4 Управлінням МВС України в Полтавській області було вилучено грошові кошти в розмірі 3000 доларів США та 2000 грн., які постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області від 30.09.2010 року були передані на депозитний рахунок УМВС України в Харківській області.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 січня 2012 року ОСОБА_4 був засуджений на строк 5 років умовно, без конфіскації майна, та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном на три роки.

Вказаний вирок не скасований та не змінений в установленому законом порядку, що не оспорювалося ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2015 року ОСОБА_4 був звільнений від відбування призначеного йому покарання у зв'язку з закінченням іспитового строку.

Відповідно до вказаного вироку із засудженого ОСОБА_4 на користь ТОВ «Ідалія» стягнуто в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди 556 946грн. 06 коп. Грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_4 відповідно до протоколу огляду від 27.09.2010 року - 2000 гривень та 3000 доларів США, розміщені на депозитному рахунку Управління МВС України в Полтавській області та залишені на зберіганні на депозитному рахунку до розв'язання відповідним органом ДВС питання про погашення цивільного позову ТОВ «Ідалія».

Згідно довідки від 01.04.2016 року № 4/592 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку управління МВС України в Полтавській області вилучені у ОСОБА_4 грошові кошти зберігаються на депозитному рахунку УМВС України в Полтавській області до вирішення питання відповідними органами виконавчої служби щодо відшкодування цивільного позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 наголошував на відсутність будь-яких даних про те, що виконавче провадження щодо ОСОБА_4 по виконанню вироку суду або рішень суду про стягнення з нього грошових коштів відкрито та виконується.

Зазначені обставини не спростовуються й матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона

(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 уклав договір позики із ОСОБА_4 у формі, передбаченій ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Зазначені обставини підтверджував ОСОБА_3 як в суді першої так і апеляційної інстанції та не оспорювалися іншими учасниками процесу.

У зв'язку з чим грошові кошти, передані ОСОБА_3 за борговою розпискою від 01.09.2010 року та отримані ОСОБА_4 у борг, відповідно до ч.1 ст. 1047 та ч.1 ст. 328 ЦК України є власністю останнього як позичальника.

Тому вилучені 17.09.2010 року у ОСОБА_4 органами досудового слідства грошові кошти в сумі 3000 доларів США та 2000 грн. ( і які як стверджує ОСОБА_3 є часткою коштів, які він позичив ОСОБА_4.) є особистою власністю ОСОБА_4

Повернення останнім отриманих ним від ОСОБА_4 грошових коштів за договором позики у разі спору між сторонами цього договору можливо лише на підставі та в порядку, передбаченому ст.ст. 1049-1051 ЦК України.

Як правильно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні таких позовних вимог ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_4 не заявляв.

У зв'язку із вищевикладеним доводи апеляційної скарги про те, що вилучені у ОСОБА_4 грошові кошти є власністю ОСОБА_3, не ґрунтується на вимогах закону.

Інші доводи апеляційної скарги є похідними від вимог ОСОБА_3 щодо наявності у нього права власності на спірні кошти, які знаходяться на зберіганні в Управлінні фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку управління МВС України в Полтавській області, і також є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.1ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Судді: