Справа № 449/576/16 Головуючий у 1 інстанції: Гуняк О.Я.
Провадження № 22-ц/783/6242/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.,

секретар - Брикайло М.В.,

з участю позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участі третьої особи - Служби у справах дітей Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення аліментів на утримання дитини за період з 23 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року та відібрання дитини,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року позивач звернулася з позовом в суд до ОСОБА_4, за участі третьої особи - Служби у справах дітей Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення аліментів на утримання дитини за період з 23 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року та негайне відібрання дитини. Просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку доходу за період з 23.09.2015 року до 03.02.2016 року; відібрати її сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 від ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 і повернути його ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованій за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, х-р Камянка.

В обґрунтування позову покликалася на те, що з 17.07.2009 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу в них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Певний період часу вони проживали у Києві. Проте, в травні 2014 року відповідач знайшов собі іншу жінку та переїхав проживати до своїх батьків у с. Овлаші Роменського району Сумської області. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2015 року визначено місце проживання їхнього малолітнього сина, ОСОБА_5. із нею ОСОБА_2. Дитина зареєстрована і проживала із позивачем за адресою: Львівська область, Перемишлянський район, с. Малі Ланки, х-р Камянка з 23 вересня 2015 року та знаходилася на її повному утриманні. Відколи дитина проживала із позивачем, відповідач не допомагав їй матеріально утримувати дитину, не купував їй одяг, не оплачував витрати на лікування та дозвілля сина. Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 03.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На даний час проосить сятгнути аліменти з відповідача за мнулий час, а саме за період з 23 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року.

Окрім цього, 21.04.2016 року відповідач разом зі своїми батьками викрав сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з садочка Сонечко, що в м. Бібрка, а саме, не попередивши її приїхав в садок, де, за словами вихователів, поводився агресивно, вживав нецензурну лексику, погрожував вихователям, і, не зважаючи на плач сина та інших дітей, викрав дитину. Повернути сина відповідач відмовляється, не йде на контакт, поводиться неадекватно, налаштовує сина проти неї, обмежує її у спілкуванні з ним особисто, навіть по телефону. Вказує, що одразу ж, як дізналася, що відповідач викрав дитину, негайно подзвонила до поліції, однак поліція приїхала через 1,5 години. Звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Перемишлянського відділення поліції Золочівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівської області. Однак, до цього часу, не вчинено жодних дій, дитина і надалі знаходиться у відповідача.

Звертає увагу суду на те, що представник відповідача - ОСОБА_7 надіслала на адресу відділу Державної виконавчої служби Перемишлянського районного управління юстиції заяву про те, що відповідач зобовязується повернути дитину матері особисто (привезти її до місця проживання матері) 07.05.2016 року. 16.05.2016 року державним виконавцем Тинник О.Я. було складено акт про те, що відповідач 21.04.2016 року забрав сина ОСОБА_5 та станом на 16.05.2016 року не повернув, у звязку з чим виконання рішення суду є неможливим. 23.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа, оскільки відповідач 21.04.2016 року відібрав силоміць дитину та зобовязався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте дитину не повернуто. Повідомляє, що 23.05.2016 року з працівниками поліції поїхала до місця проживання відповідача аби особисто забрати сина, однак відповідач не дозволив ні побачитись, ні поспілкуватися із сином та повідомив її, що син знаходиться у нього на відпочинку і наміру його повертати він не має. Просила позов задовольнити.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участі третьої особи - Служби у справах дітей Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення аліментів на утримання дитини за період з 23 вересня 2015 року по 03 лютого 2016 року та відібрання дитини - задоволено частково.

Вирішено відібрати малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька - ОСОБА_4, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 , і повернути дитину матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5. Рішення в частині відібрання дитини та повернення матері допущено до негайного виконання.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року в частині задоволених позовних вимог оскаржив відповідач ОСОБА_4

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Покликається на приписи Конституції України, ст. 141 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства».

Зазначає, що ухваливши рішення по справі, суд першої інстанції позбавив апелянта права на доступ до правосуддя і права на звернення до суду за захистом а також обмежено його в законному праві захисту в порядку ст. 228 ЦПК України, оскільки, на його думку, суд першої інстанції з урахуванням приписів ст. 224 ЦПК України зобов»язаний був ухвалити заочне рішення у справі. Крім того, судом першої інстанції грубо порушено приписи ст. 59 ЦПК України та п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вважає, що витяг з ЄРДР, на якому ґрунтується оскаржуване рішення, є недопустим доказом у справі. А відтак, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неповне з»ясування судом обставин справи, яке мають значення при її вирішенні.

Просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відповідно до копії Свідоцтва про народження від 22 жовтня 2009 року, серії 1-БК № 195719 сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.57).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5, 05 жовтня 2009 року, разом з матірю ОСОБА_2. Зобовязано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкод в участі у вихованні сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зокрема у періодичних чи систематичних побаченнях, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька. Рішення суду набрало законної сили 25 серпня 2015 року. (а.с.9-12).

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21.04.2016 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 03.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до Довідки Стрілківської сільської ради від 24.12.2015 року за №1246 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8 разом з матірю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9 проживають в ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.8)

Згідно витягу з кримінального провадження № 0000537 від 12.05.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву ОСОБА_2 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_4, не виконує рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року, яким визначено місце проживання їх малолітнього сина разом з матірю, з правовою кваліфікацією діяння за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с.71).

Як вбачається з акта державного виконавця відділу державної виконавчої служби Перемишлянського районного управління юстиції від 16.05.2016 року при виконання в/листа 585/531/15-ц від 30.09.2015 року, із слів боржника ОСОБА_2 встановлено, що рішення суду в частині зобов»язання її не чинити перешкод у зустрічах з дитиною, виконати неможливо у звязку з тим, що 21.04.2016 року стягував ОСОБА_4 відібрав силоміць дитину ОСОБА_5 та зобовязувався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте станом на 16.05.2016 року дитину ОСОБА_2 не повернуто та стягувач ОСОБА_4 відмовився повертати дитину матері (а.с.70)

23 травня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки рішення суду виконати неможливо, так як 21.04.2016 року стягувач відібрав силоміць дитину та зобовязався особисто повернути дитину боржнику 07.05.2016 року, проте дитину боржнику не повернуто (а.с.46).

Відповідно до повідомлення начальника СВ Перемишялянського відділу поліції Золочівського відділення поліції ГУ НП у Львівській області, заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України стосовно того факту, що 21.04.2016 року ОСОБА_4 всупереч установленому законом порядку, без її дозволу та відома, забрав із садочка сина ОСОБА_6, який на даний час знаходиться за місцем проживання батька, прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний номер №0000193 (а.с.56)

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4, 21.04.2016 року без відома матері - ОСОБА_2 забрав сина ОСОБА_5 з садочка, що в м. Бібрка, зобовязався особисто, згідно поданої заяви повернути дитину матері особисто (привезти її до місця проживання матері) 07.05.2016 року, однак всупереч рішенню Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2015 року, яким визначено місце проживання дитини разом з матірю ОСОБА_2, досі не повернув сина.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України "Про охорону дитинства" від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 12 цього Закону батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами ст. 15 цього Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховною Радою України №475-XFV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Стаття 18 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Згідно чинного законодавства у позові про відібрання дитини може бути відмовлено лише тоді, коли відповідач доведе, що той з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, схиляв її до вживання наркотиків, проституції, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я.

Таких доказів відповідачем надано не було а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції.

Керуючись принципом рівності прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту ст. 141СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини, суд повинен давати оцінку насамперед об'єктивним обставини життя, які б свідчили про інтереси дитити.

Жодних фактів, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з матір'ю є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, судом встановлено не було.

Натомість встановлено, що позивач неодноразово зверталася з питанням про повернення дитини в різні інстанції, та на тривалий час була позбавлена можливості опікуватись дитиною та приймати участь в її вихованні і утриманні. При цьому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що для повернення дитини не потрібно представляти докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач самовільно, без згоди матері змінив визначене за рішенням суду місце проживання дитини, не допускає спілкування сина з матір'ю на шкоду інтересам дитини, будучи батьком дитини, та маючи абсолютне право, передбачене законом на виховання сина, повинен повернути його матері, оскільки сам факт розлучення дитини з матір'ю є для дитини психотравмуючим фактором.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підставність позовної вимоги про відібрання дитини і необхідність задоволення такої.

В частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину за минулий час, рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не перевірється.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_8