Справа № 308/9314/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 червня 2015 р. за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Чопської міської ради, про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 р. публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Просило виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з них судові витрати.

На обґрунтування Банк зазначав, що 23.06.08 р. уклав із ОСОБА_2 кредитний договір № MKH7GA00000021 (надалі - Кредитний Договір) на суму 16541.92 доларів США терміном до 23.06.2013 р. У забезпечення виконання кредитного зобов'язання із відповідачем був укладений також договір іпотеки нерухомого майна: квартири загальною площею 52.50 кв. м, яка знаходиться у АДРЕСА_1.

Однак, відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, у зв'язку з чим заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.03.12 р. у рахунок погашення кредитної заборгованості в сумі 28471.30 доларів США звернуто стягнення на квартиру.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.06.15 р. у позові відмовлено (а.с.144-146).

Апелянт просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції виходив із того, що в іпотеку передано житло, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні підстави для виселення і зняття з реєстраційного обліку відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

За правилами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги Банку по суті зводяться до того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення спеціального ЗУ «Про іпотеку», яким не передбачено надання іншого постійного жилого приміщення при виселенні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала - залишенню без змін, із таких мотивів.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за Договором ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 16510.92 доларів США на споживчі цілі. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Банк і ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, за яким останній надав Банку в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 52.50 кв. м, яка знаходиться у АДРЕСА_1, і належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-526 від 05.05.2006 р.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Установивши, що в іпотеку передано будинок, який було одержано ОСОБА_2 у власність не за рахунок кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла.

Саме до цього зводиться висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладений у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), який згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи Банку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення спеціального закону, тобто Закону України «Про іпотеку», який має пріоритет перед нормами Житлового Кодексу, не заслуговують на увагу, оскільки ст. 109 ЖК України була викладена в новій редакції саме в зв'язку з прийняттям Закону № 898-IV (ч.3 п.2 пп. «б» Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV), Розділ ІІІ Кодексу був доповнений Главою 4-1 «Користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання» (ч. 3 п. 2 пп. «а» Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV), ці зміни набрали чинності з 01.01.2004 одночасно з набранням чинності Законом № 898-IV.

Тобто, встановивши Законом № 898-IV підстави для виселення особи з жилого приміщення (предмета іпотеки) у відповідних випадках, законодавець у контексті цих підстав передбачив нормами ЖК України і порядок виселення. Указані норми закону взаємопов'язані, взаємообумовлені та не суперечать одні одним.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 червня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: