Апеляційний суд Житомирської області
Справа №291/163/16-ц Головуючий у 1-й інст. Грек М. М.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Зарицької Г.В., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося з вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № VIKWAK00031670 від 18.05.2007 року в сумі 3670,47 дол.США. Зазначало, що 18.05.2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 11052,98 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом до 16.05.2012 року. Позичальник умови кредитного договору не виконує належним чином, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 22.01.2016 року, становить вищевказану суму.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та зазначає, що судом не враховано норми законодавства та кредитного договору про нарахування процентів до погашення заборгованості, що не залежить від наявності судового рішення про звернення стягнення на майно, а отриманих від продажу автомобіля коштів не достатньо для погашення заборгованості.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач не погоджується із апеляційною скаргою і вважає, що рішенням суду про звернення стягнення вирішено питання погашення боргу, який становив біля 29000 грн., а вартість вилученого автомобіля покриває цю заборгованість.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що судовим рішенням від 10.10.2013 року звернуто стягнення на майно боржника в сумі 3635,17 дол.США, що за курсом НБУ становило 29045,01 грн., а вартість проданого автомобіля складає 35000 грн., що повністю покрило розмір заборгованості, яка на день позову не існує.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення норм про позику.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 18.05.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № VIKWAK00031670 (далі - Договір), за яким відповідачу надано кредит у розмірі 11052,99 дол.США грн. зі сплатою 12,00 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості строком до 16.05.2012 року.

Пунктами 2.2, 4.1, 7.1 Договору передбачено щомісячну сплату кредиту, процентів та комісії, а також нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 10.10.2013 року по справі № 291/1112/13-ц, яке набрало законної сили 21.10.2013 року, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 3635,17 дол.США, що за курсом НБУ станом на 05.07.2013 року складало 29045,01 грн., вилучено у ОСОБА_2 та передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави - автомобіль марки «FAW» моделі СА1041К26L2R5, рік випуску 2005, р/н НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2. Звернуто стягнення на вказаний предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України по Свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України.

17.01.2014 року автомобіль «FAW», ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію вилучено державним виконавцем у ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк», що оформлено відповідним актом.

26.12.2014 року проведено оцінку транспортного засобу і його вартість визначена в сумі 35000 грн. Вартість автомобіля визначена на дату оцінки виходячи із середньої ринкової вартості аналогічного транспортного засобу в розмірі 52238,8 грн. та його зносу без прив'язки до іноземної валюти.

Суд першої інстанції, на підставі вимог ст.ст.1050, 1054 ЦК України, правильно встановив правовідносини, що виникли між сторонами з договору кредиту, однак помилково вважав погашеним борг за рахунок продажу автомобіля, виходячи з наступного.

Вважаючи погашеним кредитну заборгованість станом на 05.07.2013 року у перерахунку в національну грошову одиницю в розмірі 29045,01 грн. з урахуванням вартості автомобіля в розмірі 35000 грн., суд першої інстанції не перевірив, яка сума з його продажу була зарахована на погашення боргу та не дав оцінки розрахунку заборгованості, надану банком, умовам Договору, а також не врахував вимоги ст.533 ЦК України, правові позиції Верховного Суду України.

Як зазначив Верховний Суд України у справі № 6-1680цс15, якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, грошовий еквівалент в іноземній валюті визначається на день платежу.

Таким чином, ОСОБА_2 отримавши від ПАТ КБ «Приватбанк», яке має відповідний дозвіл, кредит у іноземній валюті, повинен його сплачувати в національній грошовій одиниці по відповідному курсу на день платежу. Зазначення у рішенні Ружинського районного суду Житомирської області від 10.10.2013 року по справі № 291/1112/13-ц про звернення стягнення на заставне майно для погашення боргу у доларах США із посиланням на їх еквівалент у гривнях, визначений станом на 05.07.2013 року, не звільняє боржника від обов'язку погашення заборгованості у гривнях, визначеним за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а тому висновок суду про погашення заборгованості в сумі 29045,01 грн., яка існувала станом на 05.07.2013 року, є помилковим.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду про відсутність підстав для нарахування процентів і пені після винесення судового наказу є необґрунтованим, так як статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 12 вересня 2011 року по справі № 3-73гс11.

Аналогічне роз'яснення міститься у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Отже, звернення стягнення на заставне майно не тягне за собою припинення основного зобов'язання з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

Згідно п.3.1 Договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, який визначений у п.7.1 Договору, тобто 1 % в місяць.

Верховний Суд України в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві вказав, що приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що встановлений у договорі збільшений розмір процентів при порушенні позичальником зобов'язань за виключенням основних процентів, є розміром процентів, передбачених за порушення грошового зобов'язання, тобто ст.625 ЦК України.

При порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту встановлено 2,09% річних на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п.п.3.2, 7.4 Договору).

У позовній заяві станом на 22.01.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» визначило заборгованість в сумі 3670,47 дол.США, що за курсом НБУ на цю дату складає 89999,92 грн., з яких : 2068,87 дол.США - по тілу кредиту, 4,91 дол.США - по процентам за користування кредитом, 114,93 дол.США - комісії за користування кредитом, 1481,76 дол.США - пені за несвоєчасне виконання договору.

За змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року по справі № 6-2387цс15.

Заставний автомобіль вилучено у примусовому порядку на користь банку 17.01.2014 року, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» згідно рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 10.10.2013 року мало право здійснити його продаж від імені ОСОБА_2, однак таким правом протягом тривалого часу не скористалося. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» не зміг пояснити причину тривалого невиконання рішення суду, яким надано банку можливість самостійно реалізувати предмет застави.

Ураховуючи вищезазначене, є неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування з 18 січня 2014 року процентів за невиконання грошового зобов'язання по кредитному договору від 16 травня 2007 року, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов'язання, та призводить до прострочення кредитора. При цьому зобов'язання з погашення тіла кредиту та неустойки, нарахованої на неї, в такому разі не припиняються.

Автомобіль «FAW» реалізовано 12.06.2015 року і в рахунок погашення заборгованості, після відрахування передбачених законодавством платежів, на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» надійшло 28150,56 грн., що становить 1338,75 дол.США.

Згідно розрахунку станом на 17.01.2014 року існувала заборгованість в розмірі 4267,36 дол.США, з яких : 2068,87 дол.США по тілу кредиту, 1197,83 дол.США по процентах за користування кредитом, 114,93 дол.США по комісії та 885,73 дол.США по пені.

Враховуючи прострочення кредитора, нарахування процентів за невиконання боржником грошового зобов'язання у період з 18.01.2014 року по 12.06.2015 року в сумі 145,83 дол.США (1313,66-1197,83) є неправомірним.

Таким чином, при надходження коштів від продажу автомобіля в сумі 1338,75 дол.США, з урахуванням вимог п.3.3 Договору щодо черговості погашення заборгованості та фактичних дій банку по погашенню заборгованості з процентів від продажу предмета застави, була повністю погашена заборгованість по процентам за прострочення сплати кредиту в сумі 1197,83 дол.США, а також пеня в розмірі 140,92 дол.США (1338,75-1197,83), а розмір заборгованості, що підлягає стягненню становить : 2068,87 дол.США тіла кредиту, 114,93 дол.США по комісії та 1328,28 дол.США пені, яка підлягає перерахунку у національній валюті по курсу НБУ на день розгляду справи, який становить 2512,3692 грн. за 100 дол.США, тобто - 33686,85 грн.

Порушення судом норм матеріального та процесуального права призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позовних вимог.

Виходячи із вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню судові витрати в частині від задоволених вимог в сумі 2789,36 грн.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК".

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № VIKWAK00031670 від 18.05.2007 року в розмірі 2183,80 дол. США, з яких : заборгованість за кредитом в розмірі 2068,87 дол.США, комісія в розмірі 114,93 дол.США, та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язання в сумі 33686,85 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 2789,36 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : Судді: