Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що згідно із рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року, розірвано договір довічного утримання, укладений 22 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, і повернено ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 Однак зареєструвати своє право власності на вказану квартиру в установленому законом порядку ОСОБА_5 за життя не встигла, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до ухвалення судом відповідного рішення, померла.

За життя 15 грудня 2012 року ОСОБА_5 було складено заповіт на її (позивачки) ім'я, відповідно до якого померла заповіла їй усе своє майно.

Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру їй було відмовлено з підстав того, що спірна квартира залишилася зареєстрованою за ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання від 22 серпня 2007 року.

Посилаючись на наведене, позивачка просила позов задовольнити.

У липні 2015 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому просила визнати за нею право власності за законом на квартиру АДРЕСА_1

Заначала, що відповідно до договору довічного утримання від 22 серпня 2007 року за нею зареєстроване право власності на вищевказану квартиру.

Після смерті ОСОБА_5 09 липня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення про розірвання договору договору довічного утримання. Вважає, що зі смертю ОСОБА_5 дія договору довічного утримання припинилася, а тому вона набула право власності на спірну квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2015 року первинний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення первинного позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у позові. В решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Отже, судове рішення в частині вирішення зустрічного позову не оскаржується, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду в оскарженій частині не відповідає.

Судом установлено, що 22 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання, на підставі якого відчужував передала у власність набувачу квартиру АДРЕСА_1 Перехід права власності зареєстрований у встановленому законом порядку.

11 грудня 2012 року ОСОБА_5звернулась до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання.

15 грудня 2012 року ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою B.C., відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року, зазначений вище договір довічного утримання розірвано, ОСОБА_5 повернуто право власності на квартиру АДРЕСА_1

13 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі чого була заведена спадкова справа.

19 грудня 2014 року державний нотаріус Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Малиновська O.K. винесла постанову, якою відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що згідно із довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 02 грудня 2014 право власності на цю квартиру належить ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання.

Задовольняючи первинний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки договір довічного утримання рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2014 року було розірвано, тому ОСОБА_5 повернуто право власності на спірну квартиру і на підставі заповіту від 15 грудня 2012 року позивачка набула права власності на неї в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення первинного позову ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зі смертю ОСОБА_5, померлої 19 липня 2013 року, на підставі ст. 755 ЦК України договір довічного утримання від 22 серпня 2007 року був припинений з ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На час смерті ОСОБА_5 власником спірної квартири була ОСОБА_4, ця квартира до спадкової маси померлої ОСОБА_5 відповідно до ст. 1218 ЦК України не увійшла, тому позивачка при зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не набула права на її спадкування за заповітом.

Протее повністюз висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 37 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру за відчужувачем пред'явлено за життя ОСОБА_5, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, зазначену вище правову позицію Верховного Суду України не врахував, пославшись на те, що в день смерті ОСОБА_5 договір довічного утримання припинив свою дію, не звернув уваги на те, що позов про його розірвання був поданий ще за життя останньої.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення в оскарженій частині не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик