Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Міністерство освіти і науки України, Міністерство молоді та спорту України, про визнання дій неправомірними, незаконними наказів, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернулися до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнили, та остаточно просили визнати неправомірними дії тимчасово виконуючого обов'язки директора Республіканського вищого училища фізичної культури (далі - РВУФК), яке перейменовано в Олімпійський коледж імені ІванаПіддубного, ОСОБА_7, та скасувати наказ від 15 січня 2015 року № 17 щодо рішення педагогічної ради РВУФК про переведення для продовження навчання до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем проживання ОСОБА_5; визнати неправомірними дії директора РВУФК ОСОБА_8 та скасувати наказ від 23 лютого 2015 року № 18-у про переведення ОСОБА_5 на навчання за місцем проживання; стягнути з Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного на користь ОСОБА_5 121 800 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з безпідставним відрахуванням його з загальноосвітньої школи - інтернату спортивного профілю РВУФК; зобов'язати Олімпійський коледж імені Івана Піддубного здійснити переатестацію ОСОБА_5 із предметів «фізична культура» та «спеціалізація «футбол»» із внесенням змін до додатку НОМЕР_2 до свідоцтва про базову загальну середню освіту НОМЕР_1.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що зазначені накази порушують конституційні права їхньої дитини на освіту (ст. 53 Конституції України), а також не відповідають рекомендаціям Генеральної конференції ООН з питань освіти, науки і культури про боротьбу з дискримінацією в області освіти від 14 грудня 1960 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у скасуванні наказів про переведення ОСОБА_5 для продовження навчання до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем проживання та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ від 15 січня 2015 року № 17 та наказ від 23 лютого 2015 року № 18-у по Республіканському вищому училищу фізичної культури, перейменованому з 24 липня 2015 року на Олімпійський коледж імені Івана Піддубного, у частині переведення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, для продовження навчання до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем проживання.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, просять скасувати рішення апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 121 800 грн, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у серпні 2013 року зарахований до 8-го класу за спеціалізацією «футбол» до РВУФК, яке з 24 липня 2015 року перейменовано на Олімпійський коледж імені Івана Піддубного.

Відповідно до статуту Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного цей загальноосвітній спеціалізований навчальний заклад є юридичною особою з державною формою власності і підпорядковується Міністерству освіти і науки України.

Також установлено, що ОСОБА_5 вже було відраховано зі складу учнів весною 2014 року, проте наказ про відрахування скасовано як незаконний на підставі листа Міністерства освіти і науки України від 31 жовтня 2014 року № 1/11-1727.

15 січня 2015 року за підписом тимчасово виконуючого обов'язки директора РВУФК ОСОБА_7 винесено наказ від 15 січня 2015 року № 17 про переведення для продовження навчання до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем проживання чотирьох учнів, у тому числі і ОСОБА_5

23 лютого 2015 року винесено наказ № 18-у за підписом директора РВУФК ОСОБА_7 про відрахування з 23 лютого 2015 року зі складу учнів загальноосвітнього підрозділу училища та переведення для подальшого навчання до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем постійного проживання двох учнів, у тому числі і ОСОБА_5

Підставою переведення учня ОСОБА_5 до загальноосвітніх закладів за його місцем проживання (АДРЕСА_1) є рішення педагогічної ради (протокол від 15 січня 2015 року № 3), ухвалене на підставі рішень атестаційної комісії (протоколи від 02 грудня 2014 року № 3, від 05 грудня 2014 року № 6, від 10 грудня 2014 року № 11).

У рішенні педагогічної ради (протокол від 15 січня 2015 року № 3) зазначено, що за підсумками атестацій комісією рекомендовано педагогічній раді перевести на навчання за місцем проживання, крім інших трьох учнів, також і ОСОБА_5

Питання відрахування учнів та їх переведення до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем проживання врегульоване Положенням про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 778 (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 2014 року № 28) (далі - Положення).

Так, згідно з п. 28 указаного Положення учні гімназій (гімназій-інтернатів), ліцеїв (ліцеїв-інтернатів), колегіумів (колегіумів-інтернатів), спеціалізованих шкіл з поглибленим вивченням окремих предметів, які мають за підсумками річного оцінювання початковий рівень досягнень у навчанні хоча б з одного профільного предмета, за рішення педагогічної ради та відповідно до наказу керівника можуть відраховуватися із зазначених вище закладів.

За рішенням педагогічної ради гімназій (гімназій-інтернатів), ліцеїв (ліцеїв-інтернатів), колегіумів (колегіумів-інтернатів), погодженим з місцевими органами управління освітою, як виключний засіб педагогічного впливу за неодноразові порушення статуту допускається відрахування учнів із зазначених закладів та переведення їх до закладу за місцем проживання.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, що в протоколах атестаційної комісії від 02 грудня 2014 року № 3 та від 05 грудня 2014 року № 6, які стали підставою для винесення рішення педагогічною радою від 15 січня 2015 року та, відповідно, оскаржуваних наказів від 15 січня 2015 року № 17 та від 23 лютого 2015 року № 18-у, не йдеться про учня ОСОБА_5

Натомість згідно з протоколом атестаційної комісії від 10 грудня 2014 року № 11 рекомендовано педагогічній раді училища за невиконання спортивних вимог ОСОБА_5 та порушення ним режиму училища розглянути питання щодо переведення його до навчального закладу за місцем проживання.

Дійшовши обґрунтованого висновку про визнання незаконними та скасування наказів від 15 січня 2015 року № 17 та від 23 лютого 2015 року № 18-у в частині переведення ОСОБА_5 для продовження навчання до загальноосвітніх навчальних закладів за місцем проживання, апеляційний суд правильно виходив із того, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, які конкретно вимоги зі спортивних досягнень як до футболіста ставилися до ОСОБА_5 за навчальний період 2014-2015 роки, чим вони передбачені та чи ознайомлений він на початку цього звітного періоду з цими вимогами.

При цьому апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що відповіді на аналогічні питання від адміністрації РВУФК вимагав і Міністр освіти і науки України у своєму листі від 31 жовтня 2014 року, після того, як ОСОБА_5 був відрахований зі складу учнів у 2014 році, і, не отримавши конкретної відповіді, міністр своїм розпорядженням поновив цього учня на навчання у РВУФК.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювані накази про відрахування з коледжу та переведення ОСОБА_5 на навчання до інших загальноосвітніх навчальних закладів не відповідають вимогам п. 30 вищевказаного Положення, згідно з яким про можливе відрахування батьки учня повинні бути поінформовані не пізніше, ніж за один місяць у письмовій формі, а також за два тижні повинен бути повідомлений орган управління освітою за місцем проживання учня. За сприяння відповідного органу управління освітою такі учні переводяться до іншого навчального закладу.

Установивши, що ОСОБА_5 вже вдруге незаконно відраховано із числа учнів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність факту упередженого ставлення адміністрації коледжу до ОСОБА_5

Крім того, установивши, що підставою для винесення наказу від 23 лютого 2015 року № 18-у є невиконання вимог навчального плану зі спортивної спеціалізації, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що така підстава не знайшла свого підтвердження у матеріалах справи, оскільки відповідач не надав суду «той план», який не був виконаний ОСОБА_5, за звітній навчальний період 2014-2015 роки, і не підтвердив, чи доводився цей план учню, та які показники, передбачені в цьому плані, повинні були виконані учнем.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для винесення наказу від 23 лютого 2015 року № 18-у за підписом директора Олімпійського коледжу імені Івана Піддубного. Таким чином, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції у цій частині позовних вимог.

Обґрунтованим є також висновок апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання провести переатестацію учня з певних предметів («фізична культура» та «спеціалізація (футбол»), оскільки, як правильно зазначив суд, указане питання щодо переатестації з навчальної дисципліни, з якої відповідна оцінка виставлена у свідоцтві про базову середню освіту, вирішується в позасудовому порядку, а саме: результати оцінювання, зазначені у свідоцтві про базову загальну середню освіту, можуть бути оскаржені до Міністерства освіти і науки України, якому підпорядкований коледж, або відповідно до розділу VІ Положення про державну підсумкову атестацію учнів (вихованців) у системі загальної середньої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 30 грудня 2014 року № 1547, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційної комісії у відповідних місцевих органах управління освітою. Разом із тим апеляційний суд правильно зазначив, що оскільки рішення районної (міської) апеляційної комісії є остаточним, то позивачі можуть оскаржити до суду лише процедуру проведення переатестації, а не самі результати оцінювання.

Колегія суддів також погоджується із вищевказаними висновками апеляційного суду, рішення апеляційного суду в зазначеній частині позовних вимог є законним та обґрунтованим, тому відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України підлягає залишенню без змін в зазначеній частині позовних вимог.

Однак колегія суддів не може погодитися із висновками апеляційного суду у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін у частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що чинним законодавством, яким врегульовано спірні правовідносини, не передбачено відшкодування моральної шкоди, а також не передбачено відшкодування моральної шкоди будь-якими договірними умовами між сторонами.

Проте такі висновки є помилковими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п. 9 вищевказаної постанови роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Проте, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суди залишили поза увагою вищевказані положення норм матеріального права, у достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до вказаних позовних вимог, та помилково вважали відсутніми правові підстави для їх задоволення.

Крім того, вказавши, що договірними відносинами між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин, адже позов подано не з підстав порушення умов договору, його виконання, а в зв'язку з наслідками упередженого ставлення адміністрації коледжу до ОСОБА_5, його незаконного повторного відрахування із числа учнів та порушення його конституційних прав у зв'язку з цим.

Усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак