УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення коштів за прострочення виплати страхового відшкодування за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «СГ «ТАС» про стягнення коштів за прострочення виплати страхового відшкодування.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що їй на праві власності належить автомобіль НОМЕР_1. За договором добровільного комплексного страхування автотранспортного засобу та супутніх ризиків «ТАС мотор» від 29 січня 2011 року, укладеним із ПрАТ «СГ «ТАС», вона застрахувала майнові інтереси, пов'язані із експлуатацією указаного автомобіля. 3 червня 2011 року стався страховий випадок - пошкодження застрахованого автомобіля, про який вона повідомила страховика. 8 липня 2011 року у виплаті страхового відшкодування у добровільному порядку відмовлено. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2013 року із ПрАТ «СГ «ТАС» на її користь стягнуто страхове відшкодування у розмірі 15 192 грн 29 коп. Судове рішення фактично виконано 29 грудня 2014 року. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 зазначала, що за період невиплати страхового відшкодування (8 липня 2011 року - 29 грудня 2014 року) із відповідача на її користь підлягає стягненню пеня за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика на підставі ст. 5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 8 726 грн 16 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 748 грн 01 коп та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 699 грн 26 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 липня 2015 року стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 3 748 грн 01 коп. інфляційний втрат, 1 669 грн 26 коп. трьох процентів річних, 243 грн 60 коп. судового збору. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 1 586 грн пені. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПрАТ «СГ «ТАС» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення пені, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, виходив із того, що пеня за несвоєчасну виплату страхового відшкодування має бути стягнута з відповідача на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спірні правовідносини регулюються цим Законом.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судами встановлено, що за договором добровільного комплексного страхування автотранспортного засобу та супутніх ризиків «ТАС мотор» від 29 січня 2011 року, укладеним із ПрАТ «СГ «ТАС», ОСОБА_3 застрахувала манові інтереси, пов'язані з експлуатацією автомобіля НОМЕР_1.

3 червня 1011 року стався страховий випадок - пошкодження застрахованого автомобіля, про який вона повідомила страховика.

8 липня 2011 року у виплаті страхового відшкодування у добровільному порядку відмовлено.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2013 року стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 15 192 грн 29 коп. Рішення суду фактично виконано 29 грудня 2014 року.

Згідно зі статті 16 Закону України «Про страхування», стаття 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (статті 992 ЦК України).

А згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-126цс14 від 11 березня 2015 року).

Апеляційний суд не встановив обставин про те, чи передбачають договірні положення відповідальність страховика за порушення строків виплати страхового відшкодування у вигляді неустойки, її розмір, від чого залежить визначення правової підстави стягненні пені - умови договору чи вказівка закону.

Таким чином, апеляційним судом у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

У силу ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року про відмову ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Скасувати ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року.

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Страхова група ТАС» про стягнення пені скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович