Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4259/15-ц Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 44 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Григорусь Н.Й., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи Новоград-Волинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило:

- виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;

- зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Житомирській області зняти вищевказаних осіб з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначив, що 24.09.2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» (на даний час ПАТ «Фідобанк») та ТзОВ «Газета «Звягель-Інформ» був укладений кредитний договір № 447 про надання у кредит 56000 доларів США до 23.09.2011 року. У забезпечення виконання даного договору між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору міни.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.10.2011 року звернуто стягнення на іпотечне майно квартиру АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 407495 грн. 94 коп. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03.03.2015 року виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вищевказаної квартири без надання іншого житла. Проте, у квартирі залишилися проживати відповідачі, які в ній зареєстровані та добровільно не бажають виселитися, незважаючи на направлену їм 06.11.2015 року письмову вимогу, чим перешкоджають виконанню рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14.06.2016 року задоволено клопотання представника позивача та залишено без розгляду позовні вимоги Банку до УДМС України в Житомирській області про зняття з реєстраційного обліку (а.с. 87).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29.06.2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що судом не надано належної оцінки тому, що спірна квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, а за договором міни до укладення кредитного договору. Відтак, до даних правовідносин підлягає застосуванню положення ст. 109 ЖК України в частині надання іншого жилого приміщення при вирішенні питання про виселення. Дана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), 21.10.2015 року (справа № 6-1484цс15), та є обов'язковою для суду. Проте, суд з незрозумілих причин її не застосував.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.09.2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» (на даний час ПАТ «Фідобанк») та ТзОВ «Газета «Звягель-Інформ» був укладений кредитний договір № 447, згідно якого позичальник отримав у кредит 56000 доларів США, що на день видачі кредиту становило 271885 грн. 60 коп., строком до 23.09.2011 року.

У забезпечення виконання кредитного зобов'язання в цей же день між Банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира № 11, по вул. Соборності, буд. 2 в м. Новоград-Волинський Житомирської області, загальною площею 84,4 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору міни від 17.04.2008 року (а.с. 99-100).

Заочним рішенням Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 13.10.2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 407495 грн. 94 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру № 11, по вул. Соборності, буд. 2 в м. Новоград-Волинський Житомирської області (а.с. 6).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.03.2015 року виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Зобов'язано Управління державної міграційної служби України в Житомирській області зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку у даній квартирі (а.с. 8-11).

З постанови ВДВС Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції від 22.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 виселився зі спірної квартири, проте у помешканні зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_2 - малолітній син (а.с. 12).

05.11.2015 року Банк надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (в особі законного представника - ОСОБА_1А.) вимогу про добровільне звільнення предмету іпотеки та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 13-14).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводиться висновок Верховного Суду України щодо застосування ст. 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладений у постанові від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), який згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, установивши, що предмет іпотеки квартира № 11, по вул. Соборності, буд. 2 в м. Новоград-Волинський Житомирської області, була придбана іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, а на підставі договору міни від 17.04.2008 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення, та стягнення з ПАТ «Фідобанк» на користь ОСОБА_1 535 грн. 92 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 125).

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 535 грн. 92 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді