Справа № 442/5822/14 Головуючий у 1 інстанції: Дубель Р.М.
Провадження № 22-ц/783/1985/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третьої особи Дрогобицької міської рада про усунення перешкод,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено. Зобов'язано відповідачів не чинити ОСОБА_6 перешкоди у користуванні проїздом з АДРЕСА_1 до земельної ділянки та житлового будинку НОМЕР_1, що належить позивачу, ширина проїзду з АДРЕСА_2 становить 3,36 м і біля ділянки ОСОБА_6 - 3,58 м., довжина проїзду - 70,2 м.;

Ухвалено забрати з проїзду пісок, різні будівельні матеріали та будівельне сміття, надати постійний доступ для безперешкодного проїзду транспортом та проходу; демонтувати браму, яка закриває проїзд з АДРЕСА_2, що перекриває проїзд до житлового будинку НОМЕР_1 на цій вуиці у м. Дрогобичі; не паркувати, не ставити на зберігання транспортні засоби на вказаному проїзді.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У апеляційних скаргах просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилаються на те, що вказане рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначають, що жодного проїзду повз будинок АДРЕСА_1 не існує і ніколи не існувало.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить відхилити.

Судом встановлено, що з АДРЕСА_1, які належать позивачу ОСОБА_6 та відповідачці ОСОБА_5, проходить спільний проїзд, яким обидва домоволодіння користуються ще з 1932 року, що підтверджується листом Дрогобицького міського управління земельних ресурсів від 1 жовтня 2003 року та поясненнями позивача.

Позивачу ОСОБА_6 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0450 га. (кадастровий НОМЕР_3), розміщена на вулиці АДРЕСА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 30 жовтня 2009 року. На земельній ділянці розміщений житловий будинок загальною площею 106,7 кв.м. Дану земельну ділянку та житловий будинок позивач набув у приватну власність на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17 вересня 2008 року.

Відповідачеві ОСОБА_5 належить житловий будинок на цій вулиці, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 4 липня 2009 року.

У користуванні відповідачів перебуває земельна ділянка на АДРЕСА_1 загальною площею 576,54 кв.м. що підтверджується рішенням виконкому Дрогобицької міської ради № 544 від 25 грудня 1953 року. У 1967 році розмір земельної ділянки змінено з 576,54 кв.м. на 858 кв.м., що підтверджено відповідним рішенням виконкому Дрогобицької міської ради № 184 від 14 квітня 1967 року. У власність зазначена земельна ділянка не передана.

Суд встановив, що наявність проїзду підтверджена матеріалами інвентаризаціної справи по будинковолодінню АДРЕСА_1 де визначено проїзд «лінією горземфонду» та матеріалами Інвентаризаціної справи по будинковолодінню АДРЕСА_2, позначеннями на плані виділено проїзд.

Наявними метаріалами справи спростовується позиція відповідачів про відсутність спірного проїзду.

Зокрема наявність проїзду підтверджується: актом обстеження стану проїзду з АДРЕСА_2 від 3 березня 2014 року, складаним комісією Відділу з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення, яким встановлено, що проїзд з вулиці Сагайдачного, який належить до земель загального користування, є спільним для будинковолодінь НОМЕР_1 довжиною 70м, загромаджений рештками будівельних матеріалів ОСОБА_5, яка є власником будинку НОМЕР_1, перешкоджає проїзду транспорту спеціальних служб до будинку НОМЕР_1 для виконання аварійно-рятувальних робіт та не відповідає вимогам п.4.1.3. НАПБ 01.001-2004 «Правила пожежної безпеки в Україні». Комісією з питань вирішення земельних спорів при Дрогобицькій міській раді вирішено скерувати листа в Дрогобицький МВ ГУМВСУ у Львівській області щодо вчинення перешкод у користуванні проїздом ОСОБА_5; листом Дрогобицької міської ради від 27 грудня 2013 року за №3-21/10501, ОСОБА_5 зобов'язано звільнити самовільно зайняту нею земельну ділянку загального користування (проїзд) та не чинити перешкод у користуванні вказаним проїздом ОСОБА_6 (протокол №16 від 8 травня 2014 року). З висновку експертного дослідження №23/11с від 30 грудня 2011 року, вбачається, що даний проїзд придатний для проїзду автотранспорту і відповідає вимогам державних будівельних норм. Встановлено, що іншого проїзду до будинку позивача не існує.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України, ст. ст. 15. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Такими способами захисту порушеного права є усунення перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження майном; заборона вчинення дій для запобігання порушенню прав та законних інтересів інших осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до вимог до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтоватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були досліджені в суді.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У відповідності до ч.2, 3 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1, 2, 3 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. До земель загального користування населених пунктів відносять проїзди. Відповідачі не мали права обмежувати позивача у користуванні проїздом до належної йому ділянки та житлового будинку.

Згідно ст. 321 ч.1, 2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

На підставі наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку, що позивачу чиняться перешкоди в користуванні майном яке належить йому на праві власності, що є недопустимим, зважаючи на конституційні гарантії власності. Іншого доступу до свого будинковолодіння, окрім як через спірний проїзд позивач не має, наявність проїзду встановлена судом та підтверджується відповідними доказами по справі.

Колегія суддів вважає, що висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційні скарги належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді