Ухвала

іменем україни

25 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛК «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, сплачених за цим договором.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що в грудні 2014 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність транспортний засіб Great wall wingle 5 (Грейт Вол Вингл) та передати предмет лізингу йому у користування на строк та на умовах, передбачених договором, а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Представником відповідача йому було роз'яснено, що він повинен здійснити передплату за транспортний засіб у сумі 31 500 грн, після чого протягом декількох днів з ним буде укладено договір лізингу і лізингодацець передасть йому предмет лізингу. Проте після здійснення вказаного платежу відповідач йому повідомив про необхідність доплати ще 50 % вартості автомобіля в якості авансового платежу. Він 24 грудня 2014 року сплатив авансовий платіж в сумі 157 500 грн, проте відповідач через декілька днів запропонував ще доплатити різницю вартості транспортного засобу, оскільки він подорожчав. Між тим умовами договору такі дії відповідача не передбачені. Зі змістом договору перед підписанням його не ознайомили, не надали достовірної інформації про всі істотні умови договору лізингу.

У подальшому предмет лізингу так і не був переданий, а сплачені кошти за умовами договору не підлягають поверненню.

На думку ОСОБА_1 під час укладення договору йому не було надано достовірної інформації про всі істотні умови договору, вказаний договір містить несправедливі умови, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, договір укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності шляхом введення його в оману.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати договір фінансового лізингу № 001760 з додатками від 18 грудня 2014 року недійсним, стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на його користь сплачений реєстраційний платіж в сумі 31 500 грн та авансовий платіж в сумі 157 500 грн.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір № 001760 фінансового лізингу з додатками від 18 грудня 2014 року, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1

Стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 сплачений реєстраційний платіж в сумі 31 500 грн та авансовий платіж в сумі 157 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року касаційне провадження в справі зупинено, оскільки в тексті рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року неправильно зазначено дату ухвалення рішення Братським районним судом Миколаївської області.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 січня 2016 року виправлено описку та зазначено, що датою ухвалення рішення є 25 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦПК України провадження у справі відновлюється ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі, або з ініціативи суду після усунення обставин, що викликали його зупинення.

Ураховуючи викладене, касаційне провадження підлягає відновленню.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті нечесної підприємницької діяльності було введено в оману споживача щодо істотних умов договору, оскільки умови договору є несправедливими та непрозорими, порушують принцип добросовісності, внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак, пославшись на приписи ч. 1 ст. 203, ст. 215 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визнав недійсним договір фінансового лізингу, наслідком чого є повернення позивачу сплачених коштів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зазначав наступне.

Договір фінансового лізингу містить 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки, як позивача, так і відповідача. ОСОБА_1 не доведено, що умови укладеного договору всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін. Волевиявлення ОСОБА_1 в момент укладення договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, що підтверджується його підписами на кожному аркуші договору, отже сторонами було досягнуто всіх викладених в договорі умов.

Твердження про те, що ОСОБА_1при укладенні договору був введений представником компанії в оману щодо характеру сплачених платежів не заслуговують на увагу, оскільки не доводяться зібраними в справі доказами.

Також апеляційний суд вважав, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про поширення інформації відповідачем, що вводить в оману, зокрема, заниження в договорі вартості предмета лізингу, з посилання на ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції». Вартість предмета лізингу визначена додатком № 3 до договору, а також додатками № № 1, 2, в яких виходячи з вартості предмета лізингу та інших платежів розраховані перший та другий лізингові платежі. З цими додатками ОСОБА_1ознайомлений при укладенні договору, погодився з ними, про що свідчить його підпис.

Доводи ОСОБА_1про те, що спірний договір не містить істотної умови, а саме: предмета договору, який не визначений індивідуальними ознаками, є безпідставними, оскільки п. 5.5 вказаного договору та додатком № 3 до нього визначені марка та модель транспортного засобу, що є індивідуальними ознаками для транспортного засобу.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 204, 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Відновити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: П.О. Гвоздик

О.І.Євтушенко

І.М.Завгородня