Номер провадження: 22-ц/785/4460/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 583 000 грн., з відповідача ОСОБА_2 суму боргу 160 000 грн., в рахунок виконання боргових зобовязань звернути стягнення на майно відповідачів, а саме на земельну ділянку №41 та домоволодіння, що розташовані у садовому товаристві «Портовик», лінія 4 у м. Іллічівську Одеської області та автомобіль марки «Hyunday IX35», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.4-8).

10.12.2013 року позивач ОСОБА_3 надав суду заяву в якій уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 663 000 (шістсот шістдесят три тисячі) грн., а з відповідача ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) грн. (а.с.26-28).

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 09 липня 2008 року він передав відповідачу ОСОБА_4 за договором позики грошові кошти в розмірі 251 000 грн., зі строком повернення не пізніше 09 грудня 2013 року, а 11 травня 2009 року передав відповідачу за договором безпроцентної позики грошові кошти в розмірі 332 000 грн., зі строком повернення до 29 грудня 2013 року, про що ОСОБА_4 власноруч написав розписки. Також 20 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_5 позичив у позивача грошові кошти в сумі 160 000 грн. для придбання автомобілю. Оскільки під час укладання цього договору ОСОБА_4 знаходився у шлюбі з ОСОБА_2, і автомобіль, який був придбаний за позичені кошти, оформлений на імя ОСОБА_2, позивач вважає, що половину цих коштів, а саме 80000 грн. необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 По теперішній час відповідачі свої зобов'язання не виконали, грошові кошти не повернули, у звязку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом (а.с.2-6).

В судове засідання позивача не зявився, надав заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову не визнав з підстав викладених в письмових запереченнях (а.с.168-170), у задоволенні позову просив відмовити.

Рішенням суду позов задоволений частково. Було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 663 000 (шістсот шістдесят три тисячі) гривень. Також було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень. В іншій частині вимог позову відмовлено. Крім цього, було відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 витрат на проведення експертизи в сумі 32 604 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині стягнення з неї суми боргу та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову щодо стягнення з неї суми боргу, стягнути з позивача судові витрати понесені нею на проведення експертизи та по сплаті судового збору, а також скасувати заходи забезпечення позову про арешт належного їй автомобіля та іншого майна, накладений ухвалами від 08.04.2016р., _ грудня 2013р. та від 04.07.2013р. (а.с.44), посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апелянт фактично оскаржує рішення суду в частині вирішення спору відносно неї, а саме стягнення з неї 80 000 грн., вказуючи на те, що вона не є належним відповідачем, фактично належним відповідачем може бути тільки її колишній чоловік відповідач ОСОБА_4? а тому, відповідно до чинного процесуального законодавства, рішення суду підлягає перегляду саме в цій частині.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд виходив наступного.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір грошової позики від 09 липня 2008 року (а.с.11). Згідно п.1.1 цього Договору, Позикодавець зобовязується надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 251000,00 (двісті пятдесят одна тисяча гривень), а Позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів.

Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позичену грошову суму в строк до 09 грудня 2013 року.

Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 09 липня 2008 року, написаною власноруч ОСОБА_4 (а.с.13), відповідно до якої ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 251000,00 (двісті пятдесят одна тисяча гривень).

11 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір безпроцентної позики (а.с.14), відповідно до п.1 якого Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 332000,00 (триста тридцять дві тисячі гривень), зі строком повернення до 29 грудня 2013 року.

Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 11 травня 2009 року, написаною власноруч ОСОБА_4 (а.с.16), відповідно до якої ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 332000,00 (триста тридцять дві тисячі гривень).

19 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір грошової позики (а.с.17-18), відповідно до п.1.1 Позикодавець зобовязується надати позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 160000,00 (сто шістдесят тисяч гривень), а Позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів.

Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобовязується повернути позичену грошову суму в строк не пізніше 19 серпня 2013 року.

Факт отримання грошей підтверджується розпискою від 19 листопада 2011 року, написаною власноруч ОСОБА_4 (а.с.19), відповідно до якої ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 160000,00 (сто шістдесят тисяч гривень).

В зазначені строки і по теперішній час ОСОБА_4 свої зобов'язання щодо повернення боргу не виконав, грошові кошти не повернув.

Як вбачається з позовної заяви, під час укладання договору грошової позики від 19 листопада 2011 року, ОСОБА_4 знаходився у шлюбі з ОСОБА_2 (вказана обставина не заперечувалась сторонами). Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 160000,00 грн. ОСОБА_4 позичив для придбання автомобілю, який був придбаний та оформлений на імя ОСОБА_2, що свідчить про її солідарну відповідальність по поверненню боргу стосовно договору позики від 21 листопада 2011 року у сумі 160000,00 грн.

Стаття 61 СК України передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, зазначила, що згоди на укладання договору позики від 19 листопада 2011 року на суму 160000,00 грн. вона не надавала, і вказані кошти, як зазначено в договорі, були отримані ОСОБА_4 для задоволення власних потреб та інтересів та є його особистою приватною власність.

Суд при цьому зазначав, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Але з таких підстав відповідач ОСОБА_2 з позовом до суду не зверталась, тому, на думку суду, позичені кошти в сумі 160000,00 грн. є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з позивача грошових коштів в розмірі 32604,00 грн., які були витрачені нею на оплату експертизи, оскільки експертиза була призначена та проведена з метою забезпечення зустрічного позову, який за клопотанням ОСОБА_2 ухвалою суду від 22 січня 2016 року (а.с.175) був залишений без розгляду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання позикодавцю визначеної грошової суми.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У відповідності до ст.ст.526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, враховуючи, що відповідачі не виконують належним чином свої зобовязання, відповідно до умов договору безпроцентної позики, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в частині вирішення спору відносно відповідача ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Так, дійсно, стаття 61 СК України передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд при вирішенні справи також послався на ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України, вказавши, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

В той же час, суд не звернув увагу та не послався на положення ч.4 ст. 65 України.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно, умовами виникнення обов'язків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сім'ї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Так, борги, що виникли під час шлюбу, можуть розглядатися як частина спільного сумісного майна лише у тих випадках, коли сторонами зобов'язання виступили обидва з подружжя, тобто коли вони обидва уклали договір або договір було укладено хоча б і одним з подружжя, але майно, набуте на його підставі, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК).

Позивач не навів жодного доказу, а суд першої інстанції не перевірив належними та допустимими доказами доводи позивача про те, що договір позики від 19 листопада 2011 року на суму 160 000 грн. укладений одним з подружжя відповідачем ОСОБА_4 в інтересах сім'ї і що саме ці кошти були використані ним в інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_2 при цьому зазначала, що вона нічого про ці договори позики не знала, її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_4 вказані кошти ніколи в інтересах сімї не використовував, вона ніякої згоди на отримання будь яких коштів в позику від позивача не надавала, спірний автомобіль був придбаний на її особисті кошти.

Суд першої інстанції ці її доводи не перевірив.

Аналізуючи надані позивачем докази, а саме договір позики від 19 листопада 2011 року на суму 160 000 грн. (а.с.17) та інші договори позики, за якими суд стягнув з відповідачів суму боргу, колегія суддів вважає, що вказаний договір в п.1.3. містить чітке посилання на те, що ОСОБА_4 одержані за цим договором кошти буде використовувати лише для задоволення власних потреб та своїх інтересів та ці кошти є його особистою приватною власністю.

Більш того, в самій позовній заяві позивач зазначав, що в листопаді ОСОБА_4 брав у нього кошти для придбання службового автомобіля.

За таких обставин висновок суду про те, що отримані ОСОБА_4 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені відповідними доказами.

Суд на зазначене уваги не звернув, належної оцінки тим обставинам чи в інтересах сім'ї був укладений договір та чи були грошові кошти, одержані за договором, використані в інтересах сім'ї не дав та дійшов до невірного висновку про те, що за договором позики від 19 листопада 2011 року слід стягувати суму боргу в рівних частках з обох відповідачів.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_2, а тому, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню вся сума боргу за зазначеними вище договорами позики.

В статті 79 ЦПК України зазначено, що с удові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на інформаційно-технічне забезпечення; витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз та інші.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою суду від 26.06.2014р. (а.с.105) по справі була призначена судова технічна експертиза. Оплата за проведення експертизи покладена на відповідача ОСОБА_2 Згідно акту здачі приймання висновку експертів ОСОБА_2 було сплачено 32604 грн.

Вказана суму сплачених коштів є судовими витратами по справі. Колегія суддів дійшла до висновку про відмову позивачу у позові до ОСОБА_2, а тому, у відповідності до ст. 88 ЦПК вказана сума слід стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2, а також слід стягнути витрати понесені нею при подачі апеляційної скарги в розмірі 880 грн.

Що стосується вимоги апеляційної скарги про скасування заходів забезпечення позову у вигляді арешту належного апелянту автомобіля та іншого майна, накладений ухвалами від 08.04.2016р., _ грудня 2013р. та від 04.07.2013р. (а.с.44) то в задоволенні такої вимоги слід відмовити так як вона не конкретизована, не зазначено по якій справі і від якого числа грудня місяця 2013р. була винесена ухвала про накладення арешту, ухвала від 04.07.2013р. була винесена взагалі по іншій справі, в ухвалі від 08.04.2016р. не зазначено хто є власником спірного автомобіля, а апелянт не довела у своїй скарзі, що вона є одноособовим власником цього автомобіля, більш того, в матеріалах справи наявні докази того, що між подружжям наявний спір щодо цього автомобіля.

Колегія суддів також вважає, що для винесення окремої ухвали достатніх підстав не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч.1 п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 13 квітня 2016 року змінити.

Скасувати рішення суду в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_2 й ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 743 000 (сімсот сорок три тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в розмірі: 32 604 грн. за проведення судової технічної експертизи та 880 грн. судового збору сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду

Одеської області: ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8