Провадження № 2/760/2316/16
В справі № 760/844/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Носачова А.К.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Деревицької Н.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Житлово-комунального господарства Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, 3-я особа: ОСОБА_3 про скасування приватизації квартири, визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить:

- скасувати приватизацію квартири АДРЕСА_1;

-визнати недійсним та скасувати розпорядження №28301 від 12 листопада 2002 року;

-визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 12 листопада 2002 року.

Посилається в позові на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 листопада 2002 року відділом приватизації житла Солом'янського району м. Києва, та розпорядження №28301 від 12 листопада 2002 року, вона є співвласником квартири АДРЕСА_1.

В силу своєї юридичної необізнаності та помилки вона підписувала документи на приватизацію частки квартири, не розуміючи наслідків безоплатної приватизації житла.

Працівники відділу приватизації Солом'янського району м.Києва не повідомили її про наслідки приватизації, а також про те, що житло безоплатно передається у власність один раз.

Не повідомила її про це і мати.

Зазначила, що вона не проживає в даній квартирі, разом з сім»єю проживає на житловій площі чоловіка, де і зареєстрована.

Приватизувавши квартиру, вона в небажаний спосіб викорстала своє право на приватизацію державного житла.

Крім того, приватизацією житла на неї законом покладено тягар його утримання, в той час, коли вона не потребує цієї власності і витрати на її утримання є небажаними і недоцільними.

У зв'язку з помилковою приватизацією квартири вона втратила можливість безоплатно отримати у власність інше житло.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Зазначила, що приватизація квартири була здійснена відповідно до вимог закону.

Квартира була передана в приватну власність двом зареєстрованим у квартирі особам: позивачці та її матері - 3-й особі в справі.

Виходячи з того, що при передачі квартири у власність порушень закону не було допущено, це відповідало інтересам як позивачки, так і 3-ї особи, просить у позові відмовити.

Третя особа в судове засідання не з»явилася, подала до суду заяву, якою просить розглядати справу в її відсутності. Позов підтримала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог абзацу 1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року /зі змінами та доповненнями в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин/, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Згідно ч.1 ст.8 цього ж Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 4 ст.8 Закону передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Частиною 3 ст. 8 Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

За частиною 2 ст.8 зазначеного Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті в гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, будинку, кімнати в гуртожитку.

Судом встановлено, що 11 листопада 2012 року позивачка разом з матір»ю звернулися до органу приватизації Солом»янського р-ну м. Києва з заявою про передачу їм приватну власність квартири АДРЕСА_1.

На підставі поданої заяви та довідки про склад сім'ї відділом приватизації державного житлового фонду Солом'янської районної державної адміністрації м. Києва було видано розпорядження №28301 від 12 листопада 2002 року про передачу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири у приватну власність .

В цей же день відділом приватизації житла Солом'янського району м. Києва їм було видано Свідоцтво про парво власності на житло, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність в рівних долях квартиру АДРЕСА_1.

/ а. с. 10; 38 - 41 /

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Згідно з пунктами 20, 21 Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів.

Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження.

На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

Позивачка в судовому засіданні, обгрунтовуючий свій позов, додатково послалася на те, що при передачі квартиири у власність відповідно до даного Положення не отримала від відповідача ні усної, ні письмової консультації.

Крім тогот, ні їй, ні матері не були видані житлові чеки.

Представник відповідача, спростовуючи дані твердження, послалася на те, що всі документи оформляються під контролем працівника відділу, який приймає ці документи і яким і надаються консультації при складанні документів та пакету документів, необхідних для оформлення приватизації. Цю інформацію позивачка та 3-я особа отримали саме в відділі приватизації.

Крім того, консультації з усіх питань, які їх цікавили, вони також отримали, а консультувати їх з питань, які їх не цікавили, працівник відділу не повинні були, як і вирішувати, яку саме консультацію надати особам, що звертаються за приватизацією.

Зазначила також, що позивачка та 3-я особа звернулися до відділу приватизації з уже свідомим бажанням приватизувати житло, консультацію про обсяг документів, необхідних для приватизації, отримали саме у відділі, як і з інших питань, які у них в зв»язку з цим виникали.

З заяви на ім»я керівника органу приватизації від 11 листопада 2002 року вбачається, що вона підписана позивачкою та 3-ю особою і до неї було додано довідку про склад сім»ї.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що на момент звернення до органу приватизації вона була повнолітньою, мала повних 19 років.

Не заперечувала, що заяву писала в відділі приватизації під контролем відповідального працівника, який приймав документи.

Якої саме консультації не надала їй працівнику відділу, не пояснила.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, в обгрунутвання своїх вимог, і які б свідчили про помилку при приватизації квартири, позивачка суду не надала.

Більше того, щодо чого саме вона помилялася при приватизації квартири, також не пояснила, не спростовуючи при цьому, що отримання частини квартири у приватну власність на той час відповідало її інтересам.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивачки.

Суд не приймає до уваги твердження позивачки в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Так, позивачка в судовому засіданні не спростовувала, що отримання квартири у власність при її приватизації відповідало її інтересам.

Не заперечувала, що обов»язки власника майна, покладені на неї нормами ЦК України та Закону України « Про житлово-комунальні послуги», виконувала.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено позивачкою, що бажання скасувати приватизацію квартири у неї виникло в липні 2015 року, тобто через 13 років після отримання її у власність.

До цього часу своє право власності вона не оспорювала і її влаштовував статус власника житла.

Та обставина, що позивачка після приватизації квартири змінила місце проживання та отримала можливість задовольнити свою потребу в іншому житлі, не є підставою для висновків про допущену нею в 2002 році при приватизації квартири, в якій вона проживала, помилку.

Крім того, обов»язки власника житла, визначені статтею 322 ЦК України, які з цих же підстав перестали влаштовувати позивачку, також не є підставою для висновку про допущену нею помилку та визнання рішення про її приватизацію недійсним.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивачки.

Керуючись ст.ст.15,16, ч.ч.1-3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, ст.ст. 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Управління Житлово-комунального господарства Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про скасування приватизації квартири, визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: