АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

06 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого: судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні балконом та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року,

встановила:

31 березня 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їм перешкод в користуванні балконом, який є місцем загального користування та прилягає до житлової кімнати загальною площею 13,7 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1. Також просили зобов'язати ОСОБА_3 надати їм ключі від замка до кімнати загальною площею 13,7 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з метою безперешкодного доступу до балкону.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках, кожний по 1/3, квартири АДРЕСА_1. Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року було усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 вказаною квартирою шляхом її вселення, зобов'язано не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні нею шляхом передачі ключів від квартири та визначено порядок користування житловими приміщеннями квартири, виділивши у користуванні ОСОБА_3 ізольованої кімнати площею 13,7 кв.м., а в їх користування - кімнат площею 18,5 кв.м. та 10,3 кв.м. Місця загального користування залишено в спільному користуванні сторін.

Після передачі ключів від квартири відповідач навісила на вхідні двері виділеної їй кімнати навісний замок, чим перекрила їм доступ до балкону квартири, який є місцем загального користування сторін. Враховуючи відмову відповідача в наданні ключів від кімнати, яка веде до балкону, просили позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачів у повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_3 не має одноосібного права на користування балконом. Позивач ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства, не може виходити з квартири без сторонньої допомоги і балкон для неї є єдиним місцем в квартирі, де вона має можливість подихати свіжим повітрям. Судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки акту обстеження житлово-побутових умов позивачів, заявам ОСОБА_1 до правоохоронних органів та Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу порушення їх прав на користування балконом, що свідчить про неповноту та необ'єктивність ухваленого по справі рішення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого по справі рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності сторін.

Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1999 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам її сім'ї: ОСОБА_1, ОСОБА_2 в рівних долях (а.с.10).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 (а.с.15-16).

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Крім того, у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.

У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року, з урахуванням ухвали цього суду від 06 травня 2015 року про виправлення описки, позов ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказану квартиру. Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від даної квартири. Визначено порядок користування житловими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1. Виділено в користування ОСОБА_3 житлову кімнату площею 13,7 кв.м., в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 18,5 кв.м. та житлову кімнату площею 10,3 кв.м. Місця загального користування залишено в спільному користуванні.

За змістом ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

З огляду на те, що судове рішення в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 сторони не оскаржили, а балкон, який примикає до кімнати площею 13,7 кв.м., що виділена в користування відповідачу ОСОБА_3, відповідно до положень ст. 187 ЦК України є її складовою частиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Ті обставини, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства, не може виходити з квартири без сторонньої допомоги, а також те, що кімната, яка була виділена в її користування площею 18.5 кв.м., не є ізольованим житловим приміщенням, підлягали з'ясуванню при вирішенні питання про встановлення порядку користування житловими приміщеннями квартири між її співвласниками.

З огляду на те, що права позивачів на користування приміщенням балкону є похідним від права відповідача ОСОБА_3 на користування кімнатою площею 13,7 кв.м., що виділена в її одноосібне користування, доводи апеляційної скарги про незаконність дій відповідача колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.

Вирішуючи даний спір суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, правильно встановив правовідносини, що виникли між ними та ухвалив рішення відповідно до норм матеріального й процесуального права.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/9774/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.