Справа № 466/3534/16 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/5429/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі по 1000 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягувати їх з дня подачі до суду заяви й до досягнення дитиною повноліття.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 510,30 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 11 квітня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що позивач позбавив її материнських обов»язків, не дає можливості їх виконувати, оскільки не дозволяє їй спілкуватися з дитиною, у спілкуванні з дитиною їй чиняться перешкоди, згоди на проживання дитини разом із батьком вона не надавала. Також зазначає, що систематично надає матеріальну допомогу на утримання дитини, однак позивач використовує кошти на задоволення власних потреб, хоча його матеріальний стан є вище середнього. Просить врахувати, що вона одинока мати, яка не працює і здійснює догляд за малолітньою дитиною, яка є важко хворою та інших доходів крім соціальних виплат по догляду за дитиною, не отримує. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII (дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а саме не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, серії НОМЕР_1, вбачається, що його батьком є ОСОБА_4, а матір»ю - ОСОБА_2.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрований за місцем проживання матері, але проживає разом з батьком, ОСОБА_4 в АДРЕСА_1

Проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з батьком також підтверджується актом обстеження матеріально - побутових умов від 23.03.2016 року, складеним комісією Степанської селищної ради Сарненського району Рівненської області, довідкою Степанського ДНЗ №1 «Калинка», виданою в лютому 2016 року, довідкою Степанської ЗОШ 1-111 ступенів № 59 від 26.02.2016 року.

Факт проживання ОСОБА_6 разом з батьком не заперечувала відповідачка, її представник в суді апеляційної інстанції.

Тобто, судом першої інстанції безспірно встановлено, що син сторін, ОСОБА_6, проживає разом з батьком.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає разом з батьком і знаходиться на його утриманні, зважаючи на те, що обов'язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, разом з тим відповідачка, як матір дитини, що зобов'язана таку допомогу надавати, кошти на утримання не надає, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Визначаючи розмір аліментів в розмірі 30 % встановленого постановою Кабінету Міністрів України на 2016 рік прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, що становив 510.30 грн., що підлягають індексації відповідно до закону, і які підлягають стягненню, починаючи з часу звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції врахував розмір прожиткового мінімуму, матеріальне становище сторін, стан здоров»я дитини, наявність у відповідачки на утриманні малолітньої дочки, яка хворіє і потребує лікування.

А відтак безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано, що відповідачка одинока мати, не працює, не має інших доходів, окрім допомоги на новонароджену дитину, яка є важкохворою, що потребує значних коштів на її лікування.

Присуджений судом першої інстанції розмір аліментів - 510.30 грн. позивачем не оспорюється.

Доводи апелянта про те, що позивач, батько дитини, позбавив її можливості нести витрати по утриманню сина, ОСОБА_6, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів чинення позивачем будь - яких перешкод в наданні коштів на утримання сина, з яким відповідачка не проживає і його матеріально не утримує.

Оскільки аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, обставини, які свідчать про те, що тільки батько дитини має достатнє матеріальне становище, а позивачка є матір»ю одиночкою, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка хворіє і потребує лікування, не звільняють відповідачку від повноцінного (рівного) батьківського обов'язку по утриманню спільної дитини сторін у справі.

При цьому дитина сторін буде захищеною та буде отримувати утримання від матері, що гарантовано як нормами національного, так і норами міжнародного законодавства, які наведено вище.

Доводи апелянта про те, що позов подано батьком дитини, ОСОБА_4, з метою власної наживи, про те, що кошти, які нею надавались на утримання дитини, він витрачає не на її утримання дитини, а на власні потреби, є голослівними, такі, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не підтверджені належними доказами, та спростовуються твердженнями апелянта в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_4,матеріально забезпечений, його батьки, мають магазин, у нього добре оплачувана робота, і він постійно їздить за кордон.

Доказів на підтвердження надання (пересилки) коштів на утримання дитини, відповідачкою не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, а пересилка нею для дитини планшета вартістю 3900.00 грн.(дата пересилки через «Нову пошту» 09.03.2016 року), не звільняє від обов»язку сплачувати кошти на утримання дитини, які присудив суд першої інстанції в мінімальному розмірі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.