АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2963/16 Справа № 2-4729/11 Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С. О. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Григор'євій В.А.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_4, ТОВ «УФА «Верус» про відшкодування збитків.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що в результаті службових перевірок було встановлено, що ОСОБА_4, працюючи в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді керівника відділення Перекопська, 20, порушуючи розділи «Оцінка позичальника», «оформлення документів та видача кредиту» кредитних процедур здійснила винні дії, що призвело до заподіяння шкоди ПАТ КБ «ПриватБанк». Договором поруки №470 від 15.01.2009 року, укладеним з поручителем ТОВ «УФА «Верус» та ПАТ КБ «ПриватБанк» в забезпечення виконання зобов'язань за завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі Відповідача-1. З урахуванням уточнених позовних вимог, банк просив стягнути з ОСОБА_4 розмір шкоди 78996,60 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 906051,50 грн.; стягнути солідарно з ТОВ «УФА «Верус» та ОСОБА_4 матеріальну шкоду в сумі 200 грн та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2015 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся на зазначене рішення з апеляційною скаргою, де ставить питання про його скасування, та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 знаходилася у трудових відносинах з позивачем, та в період з квітня 2005 р. по вересень 2007 р. займала посаду керуючої відділенням «Перекопська, 20» КБ «ПриватБанк», а в період з вересня 2007 р. по вересень 2008 - посаду керуючої відділенням «Чорноморське» КБ «ПриватБанк».

22 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № HETOGA00001932, за яким станом на 06 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 40 341,20 доларів США.

23 квітня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №НEТOGA00001866, за яким станом на 06 травня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 38672,84 доларів США.

17.09.2008 року під час проведення службової перевірки обставин надання цих кредитів, співробітниками служби безпеки банку було встановлено, що внаслідок зловживання керівником відділення «Перекопська, 20" ЗАТ КБ "ПриватБанк" відповідачкою ОСОБА_4 було оформлено вищезазначені кредитні договори по документам позичальників, на яких вони оформлялися, без відома останніх, чим порушено вимоги розділів "Оцінка позичальника", "Оформлення документів та видача кредиту" внутрішньо банківських кредитних процедур бізнесу "Іпотечне кредитування".

Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідачки ОСОБА_4 позивачу було завдано матеріальну шкоду у вигляді реальних збитків на загальну суму 65526,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06 травня 2014 року складало 751556,19 грн.

Окрім того, 15 січня 2009 року між позивачем та ТОВ "Українське фінансове агентство «ВЕРУС" був укладений договір поруки № 470, яким останнє поручилося за виконання зобов'язань відповідачки ОСОБА_4 перед ПАТ КБ "ПриватБанк", що виникли у зв'язку з вчиненням неправомірних дій або невиконанням її зобов'язань, що потягло заподіяння матеріальної шкоди кредитору.

29 травня 2013 року Дніпровським районним судом м. Херсона винесено вирок відносно ОСОБА_4, згідно якого останню визнано виною у скоєнні злочину за ч. 5 ст. 191 КК України та засуджено на 7 років до позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з організаційно - розпорядчою діяльністю, строком на 1 рік, та з конфіскацією всього майна засудженої. Цивільний позов про відшкодування шкоди ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду в зв'язку з винесенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 березня 2011 року заочного рішення.

Отже, відповідач в період знаходження її в трудових відносинах з позивачем скоїла злочин та заподіяла позивачу матеріальну шкоду.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків з ОСОБА_4 у зв'язку з пропуском строків, встановлених ст. 233 КЗпП України.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків з ОСОБА_4 підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки позивач пропустив встановлений законом строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, для звернення до суду з відповідним позовом.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції застосував норми КЗпП України, та не застосував норми ЦК України, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову про стягнення шкоди, оскільки шкода була заподіяна відповідачем позивачу у зв'язку із неналежним виконанням нею трудових обов'язків, тому відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок неналежного виконання покладених на них трудовим договором обов'язків регулюється нормами Кодексу законів про працю України (ст. ст. 130-138 КЗпП України), а не нормами Цивільного кодексу України.

До таких висновків також прийшов в ухвалі від 16 грудня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ /т. 2 а.с. 248/.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі, яка переглядається, регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Отже, прийняття постанови про порушення кримінальної справи не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу, встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день прийняття постанови про порушення кримінальної справи відносно особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації.

Такі правові висновки викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016, № 6-1263цс15.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виявив заподіяну працівником ОСОБА_4 шкоду банку в результаті службового розслідування, що підтверджується висновком від 17.09.2008 року, а з позовом до суду банк звернувся 10.03.2010 року, тобто з пропуском строку в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Докази, які б підтверджували поважні причини такого пропуску строку, позивачем не надані.

Посилання апелянта на те, що суд не застосував ст. 61 ЦПК України, та не прийняв до уваги вирок суду від 29.05.2013 року, який має приюдиційне значення та яким визнана відповідач винною у скоєнні злочину, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову про стягнення шкоди, оскільки початком перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення банку до суду, є день виявлення заподіяної працівником шкоди, яким, в даному випадку є 17.09.2008 року, тобто з дня складання висновку службового розслідування /т.1 а.с. 18/.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся з позовом до відповідача у межах кримінальної справи № 620, лише після порушення кримінальної справи 06.09.2011 року, якій присвоєно №620 /т.1 а.с. 98, 100 зв./.

Посилання апелянта на те, що банк в 2009 році звертався з заявою до правоохоронних органів про порушення кримінальної справи щодо відповідача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з позовними вимогами банк звернувся до суду 10.03.2010 року та до правоохоронних органів після 06.09.2011 року, тобто після порушення кримінальної справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки банк пропустив строк звернення до суду передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо стягнення за договором поруки з поручителя кошти, не звернув уваги на те, що розгляд позовних вимог до юридичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «УФА «Верус», рішення суду в цій частині, на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України, підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині закриттю, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до вказаної юридичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позовних вимог до ТОВ «УФА «Верус» скасувати, провадження по справі в цій частині закрити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314 ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» -відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» - скасувати, провадження по справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -