У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою її представником ОСОБА_7, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що була прийнята на посаду провідного бухгалтера комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради (далі - КП «Управління майновим комплексом») відповідно до наказу від 16 серпня 2011 року № 86. Наказом від 17 серпня 2011 року № 89 її переведено на посаду головного бухгалтера. Свої посадові обов'язки виконувала сумлінно, до дисциплінарної відповідальності за час роботи не притягувалася. 10 квітня 2013 року подала заяву до канцелярії відповідача про звільнення за власним бажанням та у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною-інвалідом. Однак, незважаючи на вимоги ст. 38 КЗпП України, відповідач не звільнив її у строк, що був зазначений у заяві, її було звільнено лише 26 квітня 2013 року згідно з наказом № 24/1. Вказувала, що при звільненні з роботи з нею не проведений розрахунок, не виплачена заробітна плата та інші платежі, у зв'язку з чим їй завдано моральну шкоду.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ КП «Управління майновим комплексом» від 03 вересня 2013 року № 59/1 «Про зняття матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_6.»; стягнути з відповідача на свою користь належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 5 909 грн 77 коп.; середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів при її звільненні за період з 29 квітня 2013 року по 22 липня 2015 року у розмірі 139 923 грн 97 коп., стягнути 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 03 вересня 2013 року № 54/1 «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_6.».

Стягнуто з КП «Управління майновим комплексом» на користь ОСОБА_6 2 250 грн 52 коп. компенсації за невикористану соціальну відпустку, 2500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині визначення розміру відшкодування належної їй компенсації за час невикористаної основної та соціальної відпустки, визначеного судом середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди скасувати, змінити рішення.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_8 від 22 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2016 року № 179/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_8 у результаті чого 12 вересня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ситнік О.М.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, виходив із безпідставності позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, керувався тим, що, на порушення вимог ст. 127 КЗпП України, наказ КП «Управління майновим комплексом» від 03 вересня 2013 року № 59/1 «Про зняття матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_6.» видано після звільнення ОСОБА_6 з роботи, а тому неправомірно було вирахувано суми, що не були виплачені. Також на порушення вимог ст. ст. 83, 116 КЗпП України при звільненні ОСОБА_6 не виплачено всі суми, що належали їй при звільненні, у тому числі компенсацію за невикористану соціальну відпустку у розмірі 2 250 грн 52 коп. Також суд, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, врахував істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку вона має право, порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 151 479 грн 63 коп. та зменшив таку суму до 2 500 грн. Крім того, згідно зі ст. 237-1 КЗпП України з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку про стягнення 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Судами установлено, що 26 квітня 2013 року ОСОБА_6 згідно з наказом № 24/1 звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, зобов'язано бухгалтерію виплатити компенсацію за 54 календарних дні невикористаної відпустки. За період роботи з 16 серпня 2011 року по 15 серпня 2012 року - 13 календарних днів щорічної основної відпустки та 10 днів соціальної відпустки, за період роботи з 16 серпня 2012 року по 26 квітня 2013 року - 21 календарний день щорічної основної відпустки та 10 днів соціальної відпустки (а. с. 49, т. 1).

У день звільнення позивачу було нараховано 4 254 грн 55 коп. заробітної плати за 20 робочих днів, 4 680 грн матеріальної допомоги, 11 245 грн 50 коп. компенсації за відпустки (основна та додаткова). Усього нараховано 20 180 грн 05 коп., до виплати - 16 375 грн 86 коп. З вказаної суми ОСОБА_6 виплачено 12 квітня 2013 року - 500 грн, 18 квітня 2013 року - 1 500 грн, 26 квітня 2013 року - 4 631 грн 30 коп., а всього - 6 631 грн 30 коп. (а. с. 56, т. 1).

На підставі акта внутрішнього аудиту КП «Управління майновим комплексом» видало 03 вересня 2013 року наказ № 59/1 «Про зняття матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_6.», за яким знято безпідставно нараховану матеріальну допомогу ОСОБА_6 в сумі 4 680 грн та соціальну відпустку в розмірі 4 691 грн 84 коп. (а. с. 172, т. 1).

Згідно з актом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Управління майновим комплексом»за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року Рівненської міжрайонної державної фінансової інспекції від 07 лютого 2014 року № 270-16/4, було виявлено порушення, а саме: недоутримано із зарплати ОСОБА_6 ПДФО за березень 2013 року в сумі 348 грн 76 коп., безпідставно нарахована матеріальна допомога в сумі 4 680 грн та соціальна відпустка за 20 календарних днів у сумі 4 165 грн. Крім того, при нарахуванні відпускних було завищено сукупний дохід на 5 500 грн, який складається з одноразових премій до святкових та професійних дат, тим самим було завищено суму нарахування відпускних, унаслідок чого станом на 01 жовтня 2013 року борг ОСОБА_6 перед підприємством склав 2 785 грн 05 коп., у тому числі із заробітної плати - 2 348 грн 27 коп., податок на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску - 436 грн 78 коп. (а. с. 93−113, т. 1).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Застосовуючи ст. 117 КЗпП України, апеляційний суд передчасно виходив із того, що відповідач не доплатив 2 250 грн 52 коп. компенсації за невикористану соціальну відпустку, оскільки матеріали справи містять декілька довідок про заборгованість як відповідача перед позивачем, так і позивача перед відповідачем.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на доводи ОСОБА_6, що 3 874 грн 79 коп. матеріальної допомоги згідно з видатковим касовим ордером від 08 квітня 2013 року № 78 вона не отримувала, підпису не ставила, у зв'язку із чим зверталася до суду першої інстанції із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, яка не була проведена не з її вини.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що усі перевірки, у результаті яких виявлені переплати ОСОБА_6, проведені після її звільнення, а тому, права роботодавця з відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, обмежені, оскільки особа уже не є працівником.

Проте апеляційний суд на порушення вимог статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову, не навів достатніх мотивів.

Таким чином, судом апеляційної інстанції у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухваленого у справі апеляційним судом судового рішення та передачі справи на новий розгляду до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 25 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак