УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 2024/2-1641/11

н/п 6/642/139/16

28 вересня 2016 року

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Пашнєва В.Г.,

при секретарі Шаталова Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова справу за поданням старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Харкова надійшло вищевказане подання, в обґрунтування якого заявник посилається на те, що на примусовому виконанні у Ленінському відділі державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться зведене виконавче провадження № 48951369 за виконавчими документами - виконавчим листом по справі №2-1641/11 від 21.09.2011, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 22982,11 грн., виконавчим листом по справі №2024/8324/12 від 16.05.2013, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 20338,23 грн. та виконавчим листом по справі № 642/11737/13ц від 11.04.2014, виданого Ленінським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 57603,40 грн.. Зазначав, що на теперішній час боржник зобов»язання, покладені на неї судовими рішеннями не виконала, у зв»язку з чим просив обмежити її у праві виїзду за межі України.

У судове засідання представник Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області не з'явився, про місце і час розгляду подання повідомлявся належним чином, що підтверджується телефонограмою.

З урахуванням того, до відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК України на суд покладено обов»язок негайно розглянути подання, то неявка до суду державного виконавця, який належним чином повідомлений, не є перешкодою у розгляді справи по суті.

Суд, дослідивши подання та надані до нього документи, вважає що дане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

21.09.2011 року Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2-1641/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 22982,11 грн.

16.05.2013 року Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист №2024/8324/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 78 500 грн. та судовий збір у розмірі 1 838 грн. 23 коп.

11.04.2014 року Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 642/11737/13ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 57 374.00 грн. та судовий збір 229.40 грн.

Постановою ВП № 42990667 від 28.04.2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2024/8324/12, виданого 16.05.2013 року.

Постановою ВП № 30081260 від 28.11.2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №642/11737/13ц виданого 11.04.2014 року.

Постановою ВП № 46900741 від 18.03.2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1641/11 виданого 21.09.2011 року.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Саме на державного виконавця покладається тягар доказування ухилення боржника від виконання рішення суду.

Правилами частини 1 ст. 377-1 ЦПК України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в'їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Право на свободу пересування має також своє первинне закріплення у ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 N 512/5 (далі - Інструкція). Розділом ХІ зазначеної інструкції передбачений порядок обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну.

На думку суду, подання державного виконавця подане з суттєвим порушенням вимог зазначеної інструкції, а саме: в порушення п. г) ч. 11.1.1. ст. 1.1. Розділу ХІ Інструкції подання не містить підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Приписами частини 2 статті 6 Закону України 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України" визначено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов»язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов»язань.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлені нормами Закону України в редакції від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про виконавче провадження». Зокрема, державний виконавець зобов»язаний вжити заходів примусового виконання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (стаття 5 Закону).

Під ухиленням від виконання зобов»язань, покладених на боржника рішенням, слід розуміти як пряму відмову від виконання судового рішення, так і інші винні дії, які свідчать про те, що боржник ухиляється від виконання зобов»язань.

Проте, у поданні не наведено переконливих підстав умисного ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання судового рішення та необхідності застосування до неї обмеження у праві на виїзд за межі України.

Разом з тим, суду не надано жодних доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження, не є доказом про свідоме ухилення боржника від виконання обовязку по сплаті боргу. Більш того, не надано відомостей щодо направлення на адресу боржника та отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, в порушення ч. 11.1.5. ст. 1.1. Розділу ХІ Інструкції про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець не повідомив боржника, оскільки докази про це не були долучені до подання.

З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення вищевказаного подання, щодо обмеження конституційних прав громадянина України.

Відповідно до Конституції України обмеження пересування громадянину є одним з найсуворіших заходів впливу на особу, що умисно ухиляється від виконання судового рішення.

Відповідно до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень суду» від 24.03.2008 року, суд може, але не зобов'язаний вживати заборону на виїзд боржника.

Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також, оцінюючи надані докази, суд вважає, що подання подано передчасно, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись сю. 10, 60, ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.Г. Пашнєв