АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Кирилюк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Київська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання знести самочинно побудовані споруди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки в натурі,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/3918/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом знесення за рахунок відповідача самочинно збудованих ним приміщень та споруд, а саме: цоколю під літ. «а» площею 15,2 кв.м., прибудови під літ. «а» площею 16,8 кв.м., прибудови під літ. «а» площею 9,5 кв.м. та привести земельну ділянку у попередній стан.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що вони з відповідачем є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, йому належить 35/100 частин вказаного будинку, а відповідачу належить 65/100 частин. Також вони є співвласниками земельної ділянки, площею 0,0523 га.

Позивач стверджував, що домоволодіння та земельна ділянка в натурі між співвласниками не розділені, однак відповідач без його згоди здійснив самочинне будівництво приміщень, перегородив подвір'я будинку, що створює йому перешкоди у користуванні належною йому на праві власності частиною нерухомого майна, він позбавлений можливості на земельній ділянці вирощувати городину та обслуговувати господарські будівлі.

У травні 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив здійснити поділ в натурі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, виділивши йому в натурі 65/100 її частин, площею 0,0340 га, а позивачу - 35/100 частин земельної ділянки, площею 0,0183 га.

У зустрічному позові відповідач посилається на те, що здійснив самочинні прибудови на земельній ділянці, якою позивач ніколи не користувався, тому він просить здійснити поділ земельної ділянки у натурі.

Рішенням суду від 18 грудня 2015 року в позові ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

- 2-

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, безпідставне неврахування тієї обставини, що висновок експерта суперечить Закону України «Про судову експертизу» та п. 1.12 Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах.

Також позивач зазначає, що судом не було враховано порушення його прав, так як відповідач здійснив самовільне будівництво на земельні ділянці, по якій здійснювався заїзд до його частини будинку, що призвело до звуження цієї частини та неможливості користування нею.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є власником 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28 лютого 1995р. У договорі зазначено, що у користування ОСОБА_1 переходять коридор, площею 3,7кв.м., під літ. 2-1, жила, площею 14,2кв.м., під літ. 2-2, жила, площею 6,4кв.м., під літ. 2-3, Ѕ частина вбиральні під літ Б, Ѕ частина сараю під літ. В, Ѕ споруд.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого у червні 2008р., ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 35/100 частин від 0,0523га по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 28 лютого 1995р. відповідачу ОСОБА_2 належить 65/100 частин будинку АДРЕСА_1 і у його користування перейшло: службове приміщення, площею 9,6кв.м., під літ 1-1, кухня,площею 11,7кв.м., під літ. 1-2, кухня, площею 9.3кв.м.. під літ. 1-3, жила, площею 12,4кв.м, під літ. 1-4, жила, площею 10,3кв.м, під літ 1-5, жила, площею 31,5кв.м., під літ. 1-6,санвузол, площею 2,8кв.м., під літ. 1-7, балкон, Ѕ частина вбиральні під літ Б, Ѕ частина сараю під літ. В, Ѕ споруд.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 15 листопада 2007р., ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 65/100 частин від 0,0523га по АДРЕСА_1

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, який складено 31 серпня 2012р., вбачається, що відповідачем здійснено самочинне будівництво цоколю під літ. «а», прибудови під літ «а-3» та прибудови під літ. «а-4», що ним не заперечується.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, а задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з права співвласника на поділ земельної ділянки, яка перебуває у частковій спільній власності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідачем суду не було надано документів у підтвердження того, що ним були отримані необхідні документи для проведення будівельних робіт, тому здійсненні ним будівельні роботи є самочинними.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак

- 3 -

самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані споруди та приведення земельної ділянки у попередній стан. Обґрунтовуючи порушення свого права, позивач посилався на заперечення відповідача проти проведення ремонтних робіт та реконструкції його частини будинку та неможливості підвезення будівельних матеріалів до його частини будинку.

Разом з тим, позивачем суду не було надано доказів у підтвердження вказаним обставинам.

Крім того, під час судового розгляду встановлено, що проїзд до будинку є неможливим не у зв'язку із самочинним будівництвом відповідачем прибудов, які здійснені у 2000р., а у зв'язку із невеликою шириною частини земельної ділянки, яка забезпечує прохід до будинку.

Як пояснив під час апеляційного розгляд експерт Чернін Я.О., відповідно до абрису земельної ділянки відстань між точками А та Б повинна складати 2,56 метрів, що не є достатнім для проїзду будь-якого транспортну. Проте, у дійсності відстань між вказаними точками є вужчою за рахунок парканів, які збудовані власниками суміжних земельних ділянок, тому проїзд транспортних засобів до будинку сторін є неможливим.

Вказані обставини підтверджені фотокартками, наданими сторонами, та не було спростовано позивачем.

Також при вирішенні позову про знесення самочинного будівництва необхідно враховувати наступне.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

У п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012р. "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України" роз'яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

У п. 24 зазначеної постанови вказано, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами,

- 4 -

або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Порівняння технічних паспортів, складених у 2001р. та 2012р., свідчить про те, що прибудови, здійснені відповідачем, призвели до збільшення приміщень під літ 1-7 та 1-3, і стали з ними одним цілим, і добудовано приміщення 1-8, тому перед вирішенням питання про їх знесення, необхідно встановити можливість їх перебудови.

Проте, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем таких позовних вимог заявлено не було, також не було заявлено клопотання про призначення експертизи для встановлення можливості здійснення такої перебудови.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність на даний час правових підстав для зобов'язання відповідача знести самочинно збудовані прибудови.

Доводи апеляційної скарги про те, що самочинно збудовані прибудови позбавляють можливості позивача вирощувати на земельній ділянці городину та обслуговувати господарські споруди, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом, так як позивачем не надано доказів, що на земельній ділянці, на якій здійснено самочинне будівництво, ним вирощувалася городина, а відповідно до технічного паспорту на будинок, складеного у 2012р., на спірній земельній ділянці не розташовані будь-які господарські споруди, що підтвердив опитаний судом експерт.

Відповідно до ч.ч.1, 3 та 4 ст. 88 Земельного Кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 9 липня 2015р. поділ спірної земельної ділянки можливий за двома варіантами, при цьому, враховуючи конфігурацію земельної ділянки, ділянка, площею 0,0068га, яка забезпечує прохід до будинку та частини будинку, яка перебуває у користуванні позивача, залишається у спільному користуванні сторін.

Судом першої інстанції поділ земельної ділянки проведено по варіанту № 1.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування неправильності рішення суду в цій частині, а тому колегія суддів вважає, що підстав для перегляду рішення суду в цій частині не має.

Посилання позивача на самовільне захоплення відповідачем частини земельної ділянки, колегія суддів вважає безпідставним, так як сторонам видані державні акти на право власності на земельну ділянку відповідно до їх часток у праві власності на будинок, поділ земельної ділянки у натурі проведений не був.

Доводи апеляційної скарги про зменшення розміру його частки у результаті такого поділу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки експертом запропонований поділ земельної ділянки відповідно до часток сторін у спільній частковій власності, при цьому частка відповідача не збільшується, а частина земельної ділянки залишається у спільному користуванні сторін, що не суперечить чинному законодавству.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307,308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

- 5 -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: