У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір про встановлення ліміту овердрафту до договору на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки. Відповідно до умов договору клієнту відкрито картковий рахунок у національній валюті, встановлено ліміт дозволеного овердрафту в сумі 14 400 грн. Строк дії ліміту становив 12 місяців, починаючи з 13 червня 2008 року по 12 червня 2009 року. Банк виконав всі зобов'язання, відкрив рахунок, виконав розрахунково-касове обслуговування клієнта та надав кредитні кошти. ОСОБА_3, у свою чергу, свої зобов'язання належним чином не виконує, порушує умови договору. Просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 1 червня 2012 року у сумі 13 106 грн 79 коп., що складається з 7 483 грн 34 коп. - прострочена заборгованість з кредиту, 5 623 грн 45 коп. - прострочена заборгованість за процентами та судовий збір в сумі 243 грн 60 коп.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за договором про встановлення ліміту овердрафту в розмірі 13 106 грн 79 коп., що складається з 7 483 грн 34 коп. - прострочена заборгованість з кредиту, 5 623 грн 45 коп. - прострочена заборгованість за процентами. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з урахуванням норм ст. ст. 256, 526, 530 ЦК України виходив із того, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, залишив судове рішення без змін та виходив із того, що умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку та право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу. Отже, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки останній платіж щодо погашення заборгованості ОСОБА_3 здійснено у жовтні 2009 року, тому на момент звернення до суду з указаним вище позовом у липні 2012 року строк звернення до суду у позивача не сплинув.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 13 червня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір про встановлення ліміту овердрафту на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки.

Відповідно до п. п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 кредитного договору встановлено ліміт дозволеного овердрафту в сумі 14 400 грн зі сплатою 24 % річних за користування дозволеним овердрафтом в межах встановленого ліміту, 24 % за користування поза межами встановленого ліміту. Строк дії ліміту встановлено з 13 червня 2008 року по 12 червня 2009 року.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин апеляційним судом не установлено граничний строк дії картки, ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні пам'ятка клієнта, яка є складовою укладеного договору про надання банківських послуг, довідка про умови кредитування та рішення банку, яким встановлено кредитний ліміт на кредитну картку, якщо таке рішення приймалось банком.

Питання про застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України з урахуванням цих обставин та факту пред'явлення позову тільки у липні 2012 року не вирішено.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відхиляючи доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що факт сплати коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості у жовтні 2009 року підтверджується випискою за кредитним договором за період з 13 червня 2008 року по 1 червня 2012 року. Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у жовтні 2009 року відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним кредитного боргу та переривання перебігу строку позовної давності.

Проте апеляційний суд не звернув уваги та не надав оцінки доводам відповідача про те, що зазначена виписка не може бути належним доказом сплати коштів саме ОСОБА_3, оскільки не є платіжним документом, із виписки не убачається, яким чином була вчинена така дія, готівкою чи з власного рахунку надійшли кошти, який номер рахунку тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте апеляційний суд, вирішуючи справу, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 314, 315 ЦПК України на вищезазначені норми закону та умови укладених договорів уваги не звернув; не перевірив як усіх доводів апеляційної скарги, так і підстав законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а також не зазначив конкретних фактів, що спростовують заперечення відповідача щодо факту сплати коштів ним особисто.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик