АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4512/16 Справа № 199/4668/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Дніпро

20 вересня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Глущенко Н.Г., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк про повернення коштів за договором банківського вкладу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення ОСОБА_3 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2015 року позивачка звернувся до суду з даним позовом до відповідача про повернення коштів за договором банківського вкладу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 12.01.2014 року між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» № SAMDNWFD900, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 39 500 гривень для розміщення на депозитному вкладі з відсотковою ставкою 19% річних строком на один рік до 12.01.2015 року. Згідно з п.6 депозитного договору, після закінчення строку вкладу, якщо позивач не заявить Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний в розділі «Дані по вкладу» даного договору. Новий строк вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення минулого строку вкладу. Відповідно до п.9 Договору закріплено право дострокового розірвання договору за умови повідомлення про це сторонами за два банківських дні до дати розірвання договору. 19.05.2015 року позивач направила до банку заяву про розірвання договору №SAMDNWFD900 від 12.01.2014 року, якою повідомила про дострокове його розірвання з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків. Оскільки до теперішнього часу відповідач не повернув суму вкладу та нараховані по ньому відсотки, позивачка вважає порушеними її права, згідно з умовами укладеного договору, та просить стягнути з відповідача на її користь суму депозитного вкладу у розмірі 39 500 гривень та відсотків за користування депозитним вкладом у розмірі 7646,77 гривень (а.с. 3-8).

ОСОБА_3 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк про повернення коштів за договором банківського вкладу - задоволенні.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2, загальну суму за договором строкового банківського вкладу «Стандарт» SAMDNWFD900 від 12.01.2014 року в розмірі 47 146 гривень 77 копійок, з яких 39500,00 гривень - внесена сума вкладу та 7646,77 гривень - проценти, а також 3200,00 гривень витрат на правову допомогу, а всього 50 346 гривень 77 копійок. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.134-135).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 136-143).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 12.01.2014 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №SAMDNWFD900, за умовами якого позивачка передала відповідачу грошові кошти у розмірі 39 500 гривень для розміщення на депозитному вкладі з відсотковою ставкою 19% річних строком на один рік до 12.01.2015 року.

19.05.2015 року позивач направила до банку заяву про розірвання договору №SAMDNWFD900 від 12.01.2014 року, якою повідомила про дострокове його розірвання з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків.

Після звернення позивачки до відповідача із заявою від 19.05.2015 року про дострокове розірвання договору SAMDNWFD900 від 12.01.2014 року, з вимогою повернення суми вкладу та нарахованих по ньому відсотків, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив законні права та інтереси позивачки, зокрема п.9 Договору, згідно з яким вкладник має право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за два банківських дня до дати розірвання договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач не надав позивачу належної якості банківські послуги, не виконав свої зобов'язання по депозитному договору, не повернув позивачу вклад та проценти за користування коштами, вкладеними ним на депозитний рахунок банку, а отже наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу та процентів по ньому.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права. Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, враховуючи, що відповідачем наданий позивачем розрахунок заборгованості по вкладу та відсоткам не спростований.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У відповідність ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частини 2 ст.1060 ЦК України - за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що наданий позивачем договір не відповідає вимогам закону, колегія суддів не приймає до уваги оскільки договором п. 18 передбачено, що при укладанні договору використовується факсимільний спосіб підпису представника банку та відтворення відтиску печатки Банку технічним печатним пристроєм ( а.с.9).

Доводи апелянта про те, що квитанція про внесення грошових коштів на депозитний рахунок, не відповідає п. 2.9 глави 2 розділу 4 Інструкції, колегія суддів також не приймає до уваги. Так, відповідно до п. 4.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України операції з готівкою оформляються касовими документами відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України.

Таким нормативно-правовим актом Національного банку України є Інструкція про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за № 768/8089.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (№6-118цс14), аналіз статті 1059 Цивільного кодексу України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 "Приймання банком готівки" розділу ІІІ "Касові операції банків з клієнтами" Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, дозволяє дійти такого висновку.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. З матеріалів справи вбачається, що квитанція, надана позивачем, зокрема містить прізвище та ініціали працівника банку й відповідний підпис (а.с.10)

Крім того, колегія враховує, що згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, а відповідно є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом недійсним він не визнаний, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо укладання договору та зарахування коштів по ньому у зазначеному розмірі та невиконання відповідачем його умов й до тепер в повному обсязі згідно умов договору, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту договору.

Відповідач, в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано задовольнив позов.

Посилання апелянта щодо відсутності підстав для стягнення саме з нього, як з юридичної особи, даних сум судом не враховуються, оскільки як вже встановлено судом договір банківського вкладу було укладено саме між позивачем та Регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк», що на час укладання було структурною одиницею ПАТ КБ «ПриватБанк» та діяло від його імені, отже і зобовязання за договором має нести ПАТ КБ «ПриватБанк». Так, відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій (частина 1 статті). Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частина 2 статті).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, яка розташована у м. Дніпропетровську, тому згідно із чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

Посилання апелянта на те, що він не повинен виконувати зобовязання за договорами, кошти за якими вносились у відділенні банку на території АР Крим, котра на даний період часу окупована, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки договір вкладу був укладений між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридичною особою, місцезнаходженням якої є м. Дніпропетровськ.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова).

Відповідно до п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі й ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Посилання апелянта на положення Федерального Закону Російської Федерації «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя» є помилковим, оскільки ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобовязаннями всім своїм майном відповідно до законодавства, а спірний договір банківського вкладу укладений між позивачем та відповідачем у Кримській філії банку на території Автономної Республіки Крим, яка на момент розгляду справи має статус тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Частиною 1 ст.527 ЦК України встановлено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти зобовязання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобовязання.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення ОСОБА_3 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: