Апеляційний суд Житомирської області
Справа №0603/2-2323/11 Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 59 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, його поділ в натурі та стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа- ОСОБА_3, про визнання права власності на майно та поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з відповідачкою перебували у шлюбі з 2 вересня 1988 року. Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2008 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними сумісно придбане нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 396,1 м2 , що знаходиться у будинку АДРЕСА_1. Вказане приміщення зареєстроване на праві власності за відповідачкою. Крім того під час шлюбу ними придбано обладнання салону на загальну суму 211500 грн., а також в інтересах сім'ї були взяті кредити в ПАТ «Укрсоцбанк» за договором № 286/25-301 від 21 листопада 2005 року - на суму 106 952,85 грн., за договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року на суму - 251 824,22 грн.

За наведених обставин та після збільшення позовних вимог, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та поділити вказане приміщення згідно з 2 варіантом, визначеним судово-технічною експертизою. Розділити спільно нажите майно, а саме обладнання салону на загальну суму 211500 грн., стягнувши з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину вартості даного майна на суму - 105 750 грн., стягнути з відповідачки частину сплачених коштів за кредитними договорами, в тому числі, за договором № 286/25-301 від 21.11.2005 року, укладеним між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» - 106 952,85 грн., за договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року - 251 824,22 грн.; визнати за нею зобов'язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» зі сплати залишку кредиту, відсотків за кредитним договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року з урахуванням сплаченої суми боргу.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про розподіл спільно нажитого майна подружжя.

Після збільшених позовних вимог просила поділити спільне майно подружжя, а саме стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 вартості трикімнатної квартири № 7, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, в сумі 134 644 грн., 1/2 вартості автомобілів: двох Фольксафагенів Т4, Фольксфаген ЛТ 46, Фіат Дукато, Даймплер-Крайслер 903, Фольсваген 20Х0АЕ, 1/2 частину вартості майна придбаного в житловий будинок АДРЕСА_3, на суму 181 050 грн., а також визнати за нею право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири № 8, яка розташованої за адресою: АДРЕСА_4, визнати за нею право власності на 22/100 житлового будинку АДРЕСА_3.

Обгрунтовуючи позов, посилалася на те, що протягом періоду з 27 вересня 1988 по 26 серпня 2008 року ними придбано за спільні сумісні кошти: автомобілі та майно для облаштування житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 на суму 181 050 грн. Також в період шлюбу за спільні кошти подружжя 26 квітня 2007 року ОСОБА_1 укладений договір про пайову участь у будівництві трьохкімнатних квартир № 7 та № 8, за адресою: АДРЕСА_4, та відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду від 23 липня 2010 року за ним визнано право власності на вищезазначенні квартири.

Крім того, 27 жовтня 1998 року під час спільного проживання в шлюбі, ОСОБА_1 було подаровано 44/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, які складались з однієї житлової кімнати. В подальшому вони з відповідачем за спільні кошти добудували житловий будинок, внаслідок чого його вартість істотно збільшилась.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 52/100 частини вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично-оздоровчого салону, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, та виділено йому у власність :25/100 частин коридору 1-1 площею 20,1 кв. м; приміщення 1-2 площею 13,5 кв.м; приміщення 1-3 площею 16,6 кв.м; приміщення 1-4 площею 23,6 кв.м; коридор 1-5 площею 12 кв.м; коридор 1-6 площею 3,2 кв.м; приміщення 1-7 площею 13,9 кв.м; приміщення 1-8 площею 15,7 кв.м.; приміщення 1-9 площею 56,8 кв.м; коридор 1-13 площею 2,6 кв.м; приміщення 1-15 площею 27,1 кв.м, а всього 205 кв.м, загальною вартістю 2646740 грн.

Визнано право власності ОСОБА_2 на 48/100 частин вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, та виділено їй у власність: приміщення 1,10 площею 8,6 кв.м; побутове приміщення 1-14 площею7,6 кв.м; коридор 1-14 площею 7,5 кв.м;побутову кімнату 1-16 площею 2 кв.м; побутову кімнату 1-17 площею 1,5 кв.м; побутову кімнату 1-18 площею 1,8 кв.м; побутову кімнату 1-19 площею 15 кв.м; приміщення 1-20 площею 24,9 кв.м; приміщення 1-21 площею 10,5 кв.м; побутову кімнату 1-22 площею 1,6 кв.м; приміщення 1-23 площею 13,1 кв.м; побутову кімнату 1-24 кв.м площею 2,7 кв.м; приміщення 1-25 площею 32,2 кв.м; 75/100 частин коридору 1.1.2 площею 60,4 кв.м; побутове приміщення 1-12 площею 1,6 кв.м; а всього 191 кв.м., загальною вартістю 2464160 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості виділених часток в розмірі 91290 грн..

Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провести переобладнання приміщень для ізоляції окремих виділених частин будинку.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 вартості автомобілів на загальну суму 533 398 грн..

Визнано право власності ОСОБА_2 та виділено їй у власність рухоме майно на загальнусуму 64 300 грн.

Визнано право власності ОСОБА_1 та виділено йому у власність рухоме майно на загальну суму 69 350 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину коштів у розмірі 141 375 грн., які були внесенні згідно з договором про пайову участь у будівництві квартир № 7, 8 по АДРЕСА_4.

Вирішено питання судових витрат.

Сторони не погодились із зазначеним рішенням, у зв'язку з чим подали апеляційній скарги.

Зокрема, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, та задовольнити її позовні вимоги.

Зазначає, що косметично-оздоровчий салон є її власністю як приватного підприємця, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона одноособово як підприємець здійснювала будівництво, реконструкцію в нежитлому приміщенні салону.

Вартість частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_3, істотно збільшилася після проведення капітального будівництва за спільні кошти, отже зазначене житло є спільною сумісною власністю подружжя.

Також суд дійшов помилкового висновку, що квартири № 7, 8 по АДРЕСА_4 не можуть бути об'єктом спільної сумісної власності з мотивів того, що право власності на них визнано та зареєстровано за ОСОБА_1 після розірвання шлюбу. Однак квартири придбані за спільні кошти подружжя в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його позову про стягнення коштів, отриманих за кредитним договором від 21 вересня 2007 року та розподілу спільно нажитого майна, яким користується відповідачка в офісному приміщенні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 кошти в сумі 251824 грн. 22 коп. та виділити йому зі спільно нажитого майна солярій і комплекс обладнання тренажерного залу.

Зазначає, що кредитні кошти бралися на потреби сім'ї, коли сторони перебували в шлюбі і вели спільне господарство. Майно, яке знаходиться в офісному приміщенні по АДРЕСА_5 теж є спільною сумісною власністю, так як придбане під час шлюбу за кошти отриманні за кредитним договором.

В судовому засіданні сторони підтримали апеляційні скарги.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана норма закріплена й у ст. 25 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1988 року. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2008 року шлюб між ними розірвано.

Матеріали справи свідчать, що на підставі рішення виконкому Бердичівської міської ради від 20 грудня 2004 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 396,1 кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_1.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_2 з 25 листопада 2003 року зареєстрована як приватний підприємець.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуте в період шлюбу та позивачкою не доведена та обставина, що воно придбане за рахунок належних їй коштів.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 27 жовтня 1998 року ОСОБА_1 належить 44/100 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_3.

Судом першої інстанції також досліджувався висновок будівельно-технічної експертизи, який свідчить про здійснення у житловому будинку АДРЕСА_3 робіт з перепланування та добудови. Однак, доказів того, протягом якого періоду здійснювались ці роботи та в якій саме частині житлового будинку, суду не надано.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 22/100 частини спірного житла.

В судовому засіданні встановлено, що 27 вересня 2007 року ОСОБА_1 уклав з третьою особою договір про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 та сплатив пайовий внесок в сумі 282750 грн. на будівництво квартир №7,8.

В подальшому, рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 23 липня 2010 року за ОСОБА_1 визнано право власності на вказані квартири.

З огляду на ту обставину, що право власності на зазначені квартири було визнане за ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, а матеріали справи не містять доказів того, що вартість даного нерухомого майна повністю була сплачена сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів також погоджується й з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь ? частини коштів, сплачених ним за кредитним договором, який укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» 21 вересня 2007 року, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що дані кошти використані в інтересах сім'ї.

При цьому, суд, застосувавши роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вірно виходив з того, що при вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна зобов'язання подружжя враховуються, а не розподіляються.

Оскільки матеріали справи не містять доказів придбання рухомого майна для облаштування салону за спільні сумісні кошти, його вартості та наявності на час розгляду спору, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для його поділу.

З огляду на вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення відсутні.

Доводи апеляційних скарг є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді: