АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Декаленко В.С.
Справа №758/611/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Іванченка М.М., Поливач Л.Д.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астарта-Київ» про стягнення встановленої за рішенням суду заборгованості середньомісячної заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача 608,58 гривень понесених витрат на придбання квитків на транспорт за час розгляду справи; суму заборгованості середнього заробітку за весь час затримки відповідачем у виплаті позивачу за рішенням суду середньомісячної заробітної плати за весь час затримки з виплатою розрахункових сум, по день фактичного розрахунку - 129 245, 88 гривень та моральну шкоду у розмірі 129 245, 88 гривень за офіційну відмову у виплаті середнього заробітку за рішенням суду на протязі 9 років і 2 місяців.

В мотивування вимог посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року на його користь було стягнуто з відповідача ТОВ «Астарта-Київ» 4793,15 грн. середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум та 300 гривень витрат за надання юридичної допомоги.

Проте, всупереч вимогам закону та рішенню суду, відповідач не провів з ним розрахунок і на час звернення до суду з даним позовом, що є підставою для стягнення з ТОВ «Астарта-Київ» відповідно до ст.117 КЗпП України середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Крім того, внаслідок проведення ним дій щодо стягнення коштів з відповідача, проти нього, за сприянням відповідача, було порушено ряд кримінальних справ з 2007 року по 2011 рік. ТОВ фірма «Астарта-Київ» знало про наявність рішення суду та приймало участь в його оскарженні до 09.10.2008 року. Разом з тим, відповідач знав місце його проживання аби своєчасно здійснити з ним розрахунки за рішенням суду.

Вважає, що суддя Кобеляцького районного суду Полтавської області В.Л.Голубенко разом із секретарем Н.М. Попругою, можливо, умисно, із корисливих мотивів, завідомо видали йому виконавчий лист з порушенням вимог ст.18, п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» на користь відповідача, що є прямою перешкодою у відкритті виконавчого провадження на користь ТОВ фірма «Астарта-Київ», як зазначив державний виконавець у своїй постанові, що теж відбулося не з вини стягувача.

Позивач свою апеляційну скаргу підтримав, надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність (а.с.52) та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ТОВ «Астарта-Київ» проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 23 листопада 2006 ОСОБА_1 був звільнений з посади регіонального агронома в управлінні сільськогосподарського виробництва за власним бажанням.

В день звільнення з посади ОСОБА_1 не працював та 11 грудня 2006 року направив відповідачу вимогу про проведення з ним розрахунку при звільненні. Розрахунок з позивачем було проведено лише 11 квітня 2007 року, тобто через 85 днів з дня пред'явлення вимоги про проведення розрахунку при звільненні.

24 травня 2007 року рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області було стягнуто з ТОВ фірма «Астарта-Київ» на користь ОСОБА_1 6 484,85 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою видачі трудової книжки та 7048,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 500 грн. моральної шкоди, 300 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати.

26 вересня 2007 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 травня 2007 року було скасовано та стягнуто з відповідача на користь позивача 4793,15 грн. середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум та 300 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 54-64).

На підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області позивачу було видано виконавчий лист (а.с.11), який ОСОБА_1 пред'явив до виконання 16 липня 2010 року (а.с.12).

16 липня 2010 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ м. Києва було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з тих підстав, що виконавчий лист не містив даних про ідентифікаційний номер боржника та містив неточність щодо дати його видачі (а.с. 12).

Проте, позивач не вчинив жодних дій щодо звернення до суду із заявою про виправлення описки у виконавчому листі.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 ставив питання про стягнення з відповідача 129 245, 88 гривень в порядку ст. 117 КЗпП України, оскільки рішення суду не виконане.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, оскільки рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року на користь позивача вже було стягнуто в порядку ст. 117 КЗпП України 4 793,15 грн. середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум, то до даних правовідносин ст. 117 КЗпП України вже не застосовується, оскільки 4 793,15 грн. не є заробітною платою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-159цс.13, згідно якої лише після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин застосовується стаття 117 КЗпП України.

Отже, вірним є висновок суду про те, що позивач ОСОБА_1 допустив підміну понять «невиплата заробітної плати та розрахункових сум при звільненні» з поняттям «невиплата компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні». Вимоги ст.117 КЗпПУ стосуються лише зобов'язання роботодавця здійснити виплату виключно в разі встановлення факту не проведення розрахунку з виплати заробітної плати та сум при звільненні.

Крім того, не виконання рішення суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року в добровільному порядку є правом відповідача. ОСОБА_1, в свою чергу, не вжив заходів щодо відкриття виконавчого провадження, а виконавчий лист, за яким могло б відбутися стягнення, знаходиться в матеріалах даної справи.

Вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідними від попередніх, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Судова колегія також звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі, позивач просить стягнути з відповідача суму індексації заробітної плати за період затримки відповідачем з виплатою середньомісячної заробітної плати, з 24 травня 2007 року по 24 червня 2016 року, за поданим розрахунком, що становить 626 543,70 гривень та суму компенсації за затримку виплати середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум з 24 травня 2007 року по 24 червня 2016 року, на підставі поданого розрахунку, що становить 6250,26 гривень.

Проте, згідно останньої редакції вимог ОСОБА_1 , таких вимог у його позовній заяві про зменшення розміру позовних вимог - немає. (т.1 а.с.203-208)

Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Проте, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року заробітна плата не присуджувалася.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді