Справа № 309/5440/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

07 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Мацунича М.В., Ігнатюка Б.Ю.,

за участю секретаря Волощук В.І.,

представника позивача Дурдинець Р.Ю., представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на рішення Хустського районного суду від 31 березня 2016 року справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до позичальника за кредитним договором 102063-cred ОСОБА_3 та позичальника за договором поруки ОСОБА_5, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 23 липня 2015 року у розмірі 7 871,45 дол.США, що за курсом НБУ відповідно до службового розпорядження НБУ від 23 липня 2015 року 1 дол.США - 22,01 грн., становить 173 250,58 грн., з яких:

2 097,43 дол.США - заборгованість за кредитом,

5 388,37 дол.США - заборгованість по процентам за користування кредитом,

штрафи: 11,36 дол.США - фіксована частина, 374,29 дол.США - процентна складова,

та судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 31 березня 2016 року (а.с. 67-69) позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 102063-SOGL від 23 листопада 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 у розмірі 173 250,58 грн., що згідно курсу НБУ становить 7 871.45 дол.США та 2 598,76 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі (а.с. 75-79) представник відповідачів просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з 22 листопада 2010 року, тобто з дати закінчення дії кредитного договору, оскільки сторонами був встановлений як строк дії кредитного договору так і строки виконання зобов'язань за щомісячними платежами.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що порука є припиненою відповідно до вимог ст.559 ЦК України.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (змінило найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 була укладена кредитна угода № 102063-SOGL (далі - договір), за умовами якої банк зобов'язався надати останньому кредит, шляхом перерахування коштів на картрахунок № НОМЕР_1, відкритий банком для позичальника згідно з договором № 102063-СARD, у розмірі 5 000,00 дол.США, зі сплатою за користування кредитом 18 % річних, на строк до 22 листопада 2010 року (а.с. 10-12).

Згідно з п.п.2.2.2, 2.2.3, 4.1, 4.2 договору позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в порядку та строки, визначені у графіку погашення кредиту та відсотків, який є невід'ємною частиною договору (а.с. 121).

Відповідно до п.4.3 договору при порушенні позичальником будь-якого із обов'язків по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту.

При порушенні позичальником строків платежів за будь-яким із грошових обов'язків, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. + 5% від суми позову (п.6.6 договору).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, 23 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 102063 (а.с. 13).

Згідно з п.11 договору поруки, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Сторони вищезазначених договорів дійшли згоди, що строк, в межах якого сторонни можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушенного права або законного інтересу встановлюється тривалістю у п'ять років (п.6.8 договору та п.12 договору поруки).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання обов'язків позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, неустойки (п.7.1 договору) так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 22 листопада 2010 року.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

В суді першої інстанції представником відповідачів були подані заяви про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с. 57-62).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

Як уже зазначалося, згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним у вигляді штрафу.

З наданого банком розрахунку заборгованості, який містить всі необхідні реквізити, не спростований відповідачами та є належним доказом у даній справі (а.с. а.с.5) вбачається, що позичальник належним чином умови договору не виконував, внаслідок чого і утворилась заборгованість у вказаному позивачем розмірі.

Також з цього розрахунку вбачається, що останній платіж позичальником був здійснений 15 серпня 2011 року, що свідчить про визнання ним свого боргу та перериває перебіг позовної давності.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів надав копії паспорту ОСОБА_3 для виїзду за кордон та стверджував, що відповідач ОСОБА_3 перебував за межами України та не міг здійснити платіж 15 серпня 2011 року, а також попередній платіж 25 червня 2011 року.

Проте, надані ксерокопії не спростовують можливість здійснення платежу на погашення заборгованості 15 серпня 2011 року. Крім того, частково здійснювалося погашення заборгованості протягом 2009 року, а також 30 грудня 2010 року та 25 червня 2011 року. Отже перебіг позовної давності неодноразово переривався.

З даним позовом банк звернувся у листопаді 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, який був визначений сторонами кредитного договору та договору поруки у п'ять років.

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідачів про те, що порука є припиненою з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строк повного погашення кредиту є 22 листопада 2010 року.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 23 листопада 2010 року, протягом наступних п'яти років, оскільки саме такий строк погодили сторони договору поруки у п.12 цього договору.

З даним позовом банк звернувся 02 листопада 2015 року, тобто в межах строку дії поруки (Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року в справі № 6-6цс14).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено; вимоги позивача є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Мацунич М.В. Боднар О.В. Ігнатюк Б.Ю.