РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Похвалітової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_3.

За життя ОСОБА_3 був власником 2/3 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

1/3 частини спірної квартири ОСОБА_3 набув у власність на підставі свідоцтва про право власності на житло. Іншу 1/3 частину спірної квартири він набув у власність в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, але не оформив її - не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне йому майно, до складу якого входить і спірні 2/3 частини квартири.

У встановлений законом шестимісячний термін позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Іншим спадкоємцем за законом першої черги є її рідний брат ОСОБА_2, відповідач у справі, який також прийняв спадщину після смерті батька.

24.11.2016 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька. Нотаріус встановила, що до складу спадщини входять 2/3 частини квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, та відмовила у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що право власності на спірну квартиру не було зареєстроване спадкодавцем у встановленому законом порядку.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 12.04.1993 року, право власності спадкодавця на квартиру було зареєстроване МП «Вибір» 12.04.1993 року за реєстровим №417.

За обліками КП «Абрис» Токмацької міської ради станом на 01.01.2013 року квартира не обліковується.

Спадкодавець ОСОБА_3, її мати ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_2 правомірно набули у власність квартиру, відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заперечення проти позову не надав.

Представник відповідач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала.

В зв'язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.07.2003 року НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.01.2016 року серії НОМЕР_2.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1993 року, власниками квартири за адресою: АДРЕСА_3, є ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що підтверджується відповідним свідоцтвом.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на все належне йому майно, до складу якого увійшли і належні йому частини квартири.

10.05.2016 року позивач, ОСОБА_1, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією Спадкової справи №104/16.

Іншим спадкоємцем за законом першої черги є рідний брат позивача ОСОБА_2 (відповідач у справі), який також 10.05.2016 року подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджується копією Спадкової справи №104/16.

24.11.2016 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька. Нотаріус встановила, що до складу спадщини входять 2/3 частини квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, та відмовила у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що право власності на спірну квартиру не було зареєстроване спадкодавцем у встановленому законом порядку. Зазначені обставини підтверджуються постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.11.2016 №1422/02-31.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 12.04.1993 року, право власності спадкодавця на квартиру було зареєстроване МП «Вибір» 12.04.1993 року за реєстровим №417.

За обліками КП «Абрис» Токмацької міської ради станом на 01.01.2013 року квартира не обліковується, що підтверджується довідкою від 16.09.2016 №369.

Суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_3, ОСОБА_5 та відповідач правомірно набули у власність спірну квартиру, відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

На моменти виникнення у них права власності на квартиру, у діючому на той час законодавстві, була відсутня правова норма про обов'язкову реєстрацію свідоцтва про право власності на житло в органах технічної інвентаризації.

Правова норма про обов'язковість реєстрації свідоцтва набула чинності лише 23.08.1994 року, після державної реєстрації наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05.08.1994 №72 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», яким п.28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 №56 доповнений частиною другою наступного змісту: «Свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов'язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації.».

Суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя був власником 2/3 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 - 1/3 частини спірної квартири ОСОБА_3 набув у власність на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1993 року, а іншу, 1/3 частину спірної квартири він набув у власність в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відповідно до ст.ст.1261, 1268 ч.3 ЦК, але не оформив її - не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 345 ЦК України встановлює, що фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, у порядку, встановленому законом. Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї , які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організація продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Свідоцтво про право власності на житло від 12 квітня 1993 року не скасовано, не дійсним у встановленому законом порядку не визнано. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 12 квітня 1993 року № 113-р голови міськвиконкому. Квартира АДРЕСА_2 а в м. Токмак Запорізької області зареєстрована малим підприємством «Вибір» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу № 417, про що міститься відповідний запис в свідоцтві про право власності на житло від 12 квітня 1993 року.

Суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя був власником 2/3 частин квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 - 1/3 частини спірної квартири ОСОБА_3 набув у власність на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1993 року, а іншу, 1/3 частину спірної квартири він набув у власність в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відповідно до ст.ст.1261, 1268 ч.3 ЦК, але не оформив її - не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом.

Статтею 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Так, відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України право власності на 2/3 частини житлової квартири № 6 яка розташована по вулиці Гагаріна в будинку № 1-а у м. Токмак Запорізької області належало ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини, а тому входить до складу спадщини.

Відповідно до ст.1217 ЦК, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1278 ЦК, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

У відповідності до ст. 1268, 1269 ЦК України позивач у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом.

Суд встановив, що сторони у справі прийняли спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3, подавши нотаріусу у встановлений строк заяви про прийняття спадщини, в рівних частинах.

Інших спадкоємців не встановлено.

Згідно зі статтею 392 ЦК, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності.

Статтею 16 ЦК передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку.

Суд встановив, що спір виник в зв'язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально.

Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: