УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Науменко МаринаГеннадіївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу ј частини квартири,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу ј частини квартири, укладений 16 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_6, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що він з ОСОБА_5 з 08 березня 1986 року перебував у зареєстрованому шлюбі, проте з 2005 року вони шлюбні відносини не підтримували, а у 2007 році він виїхав на тривалий час за кордон, домовившись із ОСОБА_5 про сплату аліментів на користь дочки ОСОБА_7 до досягнення нею 23 років за рахунок відмови від ј частини квартири АДРЕСА_1, у зв'язку із чим видав довіреність на ім'я ОСОБА_5 на розпорядження належною йому часткою квартири, яку остання мала переоформити на ОСОБА_7

Вказав, що 16 квітня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу вказаної вище ј частини квартири, після чого ОСОБА_5 подала до суду позов про стягнення з нього аліментів на неповнолітню на той час ОСОБА_7

З огляду на вказане позивач вважав, що відповідачка їхньої домовленості не виконала, а тому укладений між нею та ОСОБА_6 договір носить характер фіктивного та удаваного правочину, оскільки його вчинено сторонами для приховання іншого правочину, у зв'язку із чим вважав, що такий договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким визнати договір купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року недійсним.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз'яснення, викладені у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та виходив із відсутності доказів того, що ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_5, та ОСОБА_6 (їх син) умисно оформили спірний правочин для приховання іншого правочину, а оскільки ОСОБА_6 було фактично передано у власність спірне майно - ј частка квартири, дійшов обґрунтованого висновку, що саме по собі невиконання правочину ОСОБА_6 в частині передачі грошових коштів позивачу не свідчить про укладення фіктивного правочину та не може бути підставою для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В.Закропивний

В.А. Нагорняк