САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 206/1175/15-ц
Провадження № 2/206/11/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2016 р.

Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого судді: Зайченко С.В., при секретареві: Чинник М.К. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом та усунення від спадщини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом та позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 уточнивши позовні вимоги звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить визначити, що квартира АДРЕСА_1, є спадковим майном ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року та ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року та належала їм на день смерті на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.04.1996р. виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів придніпровської залізниці згідно з розпорядженням №3386 від 02.04.1996 року в розмірі по ? частини кожному, визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року, усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_13, на обов'язкову частку у спадщині, мотивуючи тим, що їх з відповідачем батьки ОСОБА_6 і ОСОБА_5 отримали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 в порядку приватизації. ІНФОРМАЦІЯ_11 року ОСОБА_5 померла. За своє життя вона склала заповіт, яким заповіла все своє майно її доньці ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини звернувся тільки наш батько ОСОБА_8, однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за життя ОСОБА_5 між співвласниками спірної квартири не було досягнуто домовленостей щодо розподілу часток. ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_6 помер. За життя він склав заповіт, яким заповів все належне йому майно їй. Після смерті батька 25 листопада 2014 року вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 05.03.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності ОСОБА_6 на ? частину квартири АДРЕСА_2, яка входить до складу спадщини.

Також з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулась відповідачка, як спадкоємець, права якої визначені нормою ст. 1241 ЦК України. Вважає, що ОСОБА_3 має бути усунена від спадкування з огляду на те, що їх батько тривалий час хворів, а останні роки через тяжку хворобу був у безпорадному стані і потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_3 не бажала доглядати батька, вона ще й негативно ставилася до нього, він її нервував, між ними були конфліктні відносини. Отже, відповідачка, будучи обізнаною про хворобливий стан їх літнього батька та його потребу в постійному сторонньому догляді, та незважаючи на його прохання в цьому, ухилялася від надання йому необхідної допомоги.

В свою чергу відповідач ОСОБА_3 уточнивши позовні вимоги звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 в якому просить встановити факт прийняття нею - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року її матері - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті матері -ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року, на ? частину квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_6 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2 мотивуючи тим, що її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ОСОБА_2 її рідна сестра. ІНФОРМАЦІЯ_11 року померла її мати - ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з частини квартири АДРЕСА_1. Однак вона, як спадкоємець першої черги, у встановлений законом строк з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталася, оскільки її батько після її смерті залишився проживати в належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі сам, тому вона не хотіла його травмувати цим. З цього часу вона постійно доглядала за ним, готувала йому їсти, прибирала та користувалася речами, які залишилися в зазначеній квартирі після смерті матері, тому вона вважала, що спадщину прийняла фактично. Також, після смерті матері, в день її поховання, вона забрала собі її пухову хустку, яку вона дуже цінувала. Таким чином, вона єдина фактично прийняла спадщину після смерті її матері, тому має право на ? частину квартири АДРЕСА_1 яка належала її матері на праві власності. ІНФОРМАЦІЯ_12 року помер її батько - ОСОБА_6 після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири АДРЕСА_1. У встановлений законом строк вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, оскільки в неї відсутні на руках правовстановлюючі документи. У зв'язку з викладеним вона була вимушена звернутися з зустрічною позовною заявою.

В одне провадження з вищезазначеним позовами був об'єднаний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в якому вона просила поновити їй строк на звернення до суду з цим позовом, визначивши причину пропуску поважною, визначити, що квартира АДРЕСА_1, є спадковим майном ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року та ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року та належала їм на день смерті на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.04.1996р. виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів придніпровської залізниці згідно з розпорядженням №3386 від 02.04.1996 року в розмірі по ? частині кожному, встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її бабки ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року в розмірі ? частини квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на ? частину АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, мотивуючи тим, що її дід ОСОБА_6 і бабка ОСОБА_5 отримали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 в порядку приватизації. Її бабка ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_11 року. За життя вона склала заповіт, яким заповіла все належне майно їй. В 2002 році нотаріусом від її імені була складена заява, в якій зазначено, що вона пропустила строк для прийняття спадщини і до суду для продовження строку для прийняття спадщини звертатися не буду. Під час підписання цієї заяви вона не розуміла своїх дій, оскільки була хвора. До нотаріальної контори вона звернулася на прохання діда, оскільки це була його воля оформити право власності на квартиру на одного власника, тобто на нього з подальшим оформленням права власності на квартиру на її мати ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом. Спадщину після смерті бабки ОСОБА_5 вона фактично прийняла, оскільки з грудня 2001 року по 2010 рік проживала разом із своєю родиною та разом із дідом в квартирі АДРЕСА_1. Вона користувалася всім майном, яке залишилося після смерті її бабки - машинкою для шиття, одежею, посудом. Спадщина, яка залишилася після смерті бабки ОСОБА_8 на теперішній час є відкритою. В червні 2015 року вона звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_8 , однак постановою нотаріуса їй було відмовлено, оскільки не доведено того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном та не подала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Фактично вона прийла спадщину після смерті бабки. Але через те, що її дід бажав оформити право власності на квартиру на одного спадкоємця, тобто на себе, а потім своїм заповітом передати спадщину її матері ОСОБА_2, вона не мала морального права не виконати останню волю свого діда.Строк звернення до суду з цим позовом нею пропущений з поважної причини. Вона вважала, що її дід оформив у відповідності до закону документи на квартиру і заповів її матері ОСОБА_2 Тільки після того, як за скаргою ОСОБА_3 було скасовано рішення Самарського районного суду від 13.11.2013 року вона змогла звернутися з цим позовом.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_2 підтримала уточнені позовні вимоги за первісним позовом, проти зустрічного позову ОСОБА_3 заперечували та просила відмовити. Не заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_4

Відповідач-позивач ОСОБА_3 та її представник наполягали на задоволенні зустрічного позову, а в задоволенні позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_4 просили відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Крім того, просили застосувати до позовних вимог ОСОБА_3 в частині встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_14 року строк позовної давності.

Третя особа Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника.

Заслухав доводи сторін, покази свідків дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 24 липня 1952 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 був укладений шлюб. (а.с.83 т.1).

Від цього шлюбу вони мають двох дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.103 т.1).

Відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.11 т.1).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру від 11.09.2013 року квартира АДРЕСА_1, складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3 - ванної, площею 2,0 кв.м.; 4 - кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудової шафи, площею 1,0 кв.м.; 8 - коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І- балкону, площею 1,54 кв.м., загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлової площі 39,6 кв.м. (а.с.12-14 т.1).

22 липня 1996 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №2-7253, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_4 (а.с.81 т.1).

22 січня 2000 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_13 та змінила своє прізвище на - ОСОБА_4 (а.с.82 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_11 року ОСОБА_5 померла (а.с.80 т.1 зворотна сторона).

09 липня 2013 року постановою державного нотаріусу Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_14 року дружини ОСОБА_5 по причині того, що за життя власниками квартири не було досягнуто домовленості щодо належної кожному частки, а тому не може бути проведена державна реєстрація його права власності на квартиру, так як програмне забезпечення державного реєстру речових прав не передбачає технічної можливості реєстрації права спільної сумісної власності без визначення кожного з співвласників (а.с.86 т.1 зворотна сторона).

Постановою державного нотаріусу Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 04.06.2015 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, після померлої ОСОБА_5, оскілько вона фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном, не подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею та коштами у створенні спільної власності.

При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Матеріали справи не містять доказів, що участь ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 у надбанні квартири АДРЕСА_1 була більшою чи меншою, тому їх частки є рівними.

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця, тому вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року та ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року в розмірі рівних часток, які становили по 1/2 кожному задоволенню не підлягають.

Як вбачається з встановлених судом обставин справи спадковим майном після смерті ОСОБА_5, зокрема була частина квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцями померлої ОСОБА_8 були: за законом - чоловік ОСОБА_6, діти ОСОБА_2 ОСОБА_3 та за заповітом - ОСОБА_4

Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу)

Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції).

Обома позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявлено вимоги про встановлення за кожною з них факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 Як на підставу своїх вимог ОСОБА_3 посилалася, що після смерті матері забрала собі її пуховий платок та постійно доглядала за батьком, тому вважала, що фактично прийнята спадщину. ОСОБА_4, як на підставу своїх вимог посилалася, що у зв'язку з поганим самопочуттям не зрозуміла, що у нотаріуса підписала заяву про відмову від спадщини та після смерті бабки почала проживати разом з дідом ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1, користувалась речами бабусі, тому вважала себе такою, що прийняла спадщину

При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 546 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

За правилами ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається зі спадкової справи №198/02 Восьмої ДДНК, відкритої після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року, з заявою про прийняття спадщини звернувся її чоловік ОСОБА_6 ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса з заявою в якій зазначила, що їй відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_14 року відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що мешкала в АДРЕСА_1 та залишила на її ім'я заповіт, посвідчений 22.07.1996 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. №2-7253. Строк прийняття спадщини вона пропустила, до суду для продовження строку прийняття спадщини звертатись не буде (а.с.79,80 т.1).

Таким чином, ОСОБА_4 в розумінні ст. 553 ЦК УРСР вважається такою, що відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, оскільки звертаючись до нотаріуса з вищезазначеною заявою вона визнала, що ніяких дій, які свідчать про прийняття спадщини, передбачених ст. 549 ЦК УРСР нею вчинено не було.

До доводів ОСОБА_4, що вона не розуміла значення своїх дій, коли підписувала у нотаріуса вищезазначену заяву, суд ставиться критично, оскільки належних доказів на підтвердження цієї обставини надано не було, а також сама ОСОБА_4 в своїй позовній заяві та в судовому засіданні зазначала, що на прохання дідуся підписала ту заяву, оскільки він хотів оформити спадщину на своє ім'я,а потім це майно заповісти її матері.

Покази свідків зі сторони ОСОБА_4 не можна приймати, як безспірний доказ факту вступу в управління та володіння спадковим майном, дані покази ніякими більше доказами не підтверджені, є суперечливими, тому не можуть бути прийняті, як належні та допустимі докази.

ОСОБА_3 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5, не зверталась.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 на момент смерті своєї дружини ОСОБА_5 та після її смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою з місця реєстрації наданою ОСОБА_6 державному нотаріусу для оформлення своїх спадкових справ (а.с.82 т.1 зворотна сторона). Ця обставина також в судовому засіданні не заперечувалась сторонами та була підтверджена показами свідків.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_5, зокрема у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 та на частину цієї спадщини отримав свідоцтво про право власності за законом, яке складається з: грошових внесків з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в філії №7995/0155 Дніпропетровська, по рахунку НОМЕР_1, що належить померлій на підставі книжки, грошових внесків з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в філії №8420/0155 м. Дніпропетровська, по рахунку НОМЕР_2 та належить померлій на підставі ощадкнижки (а.с.84 т.1 зворотна сторона).

В свою чергу в задоволенні вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення за кожною з них факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, слід відмовити, оскільки ними не було надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження їх доводів, що вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. У зв'язку з чим, суд і не вбачає правових підстав для визнання з кожною з них права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5

09 липня 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі №2-1101, яким заповів все належне йому майно ОСОБА_2 (а.с.8 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_6 помер (а.с.7).

Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 частина якої належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, а іншу частину він успадкував після смерті дружини ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_6 є його діти: ОСОБА_2 за заповітом та ОСОБА_3 за законом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в передбачений законом шестимісячний строк звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6, однак своїми постановами державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.104,105 т.1).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виник спір стосовно спадкового майна батька. Остання просила усунути свою сестру від прав на спадкування обов'язкової частки у спадщині.

Відповідно зі ст.1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповіт -є особистим розпорядженням фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як встановлено в судовому засіданні - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, є пенсіонеркою, тобто являється непрацездатною дитиною спадкодавця - ОСОБА_6 і відповідно до закону має право на обов'язкову частку у спадковому майні в розмірі ? частки квартири АДРЕСА_1.

Статтями 202, 203 СК України встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд, при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи та звернення спадкодавця по допомогу до цієї особи, ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 проживав за адресою: АДРЕСА_1 його діти ОСОБА_2, ОСОБА_3 з ним не проживали.

ОСОБА_6 отримував пенсію, розмір якої за останній місяць її отримання склав 1834,50 грн. (а.с.162 т.1).

З медичних документів, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_6 періодично звертався до лікарні. В 2012 році був прооперований та після операції потребував стороннього догляду (а.с.106-109 т.1). Відомостей про те, що він знаходився в безпорадному стані ці медичні документи не містять.

Позивачем ОСОБА_2 не були доведені в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, що ОСОБА_6 знаходився у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечувати умови свого життя, потребував допомоги ОСОБА_3 та що остання умисно ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві.

Таким чином, в задоволенні вимог про усунення ОСОБА_3 від прав на спадкування, слід відмовити, оскільки позивачем ОСОБА_2 не надано доказів та не доведено підстав передбачених ст. 1224 ЦК України, за якими особу можна усунути від права на спадкування.

У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

З урахуванням викладених обставин та норм права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а саме за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 року та за ОСОБА_3 визнати право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 року.

Що стосується вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визначення, що квартира АДРЕСА_1, є спадковим майном після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 року, яка їм належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці 02.04.1996 року за розпорядженням №3386, не підлягають задоволенню, оскільки це фактичні обставни справи, які були встановлені судом та не заперечувались сторонами. Вищезазначене свідоцтво про право власності на житло є дійсним та про спір стосовно його недійсності сторонами не заявлялось.

Таким чином, в іншій частині позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити, а в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Оскільки, суд відмовляє в позові ОСОБА_4 в повному обсязі, через відсутність права, а ОСОБА_3 відмовляє у позові в частині встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_5, тому немає підстав вирішувати питання про поновлення строку звернення до суду та застосування строків позовної давності.

Питання судових витрат вирішити згідно ст. 88 ЦПК України, стягнути судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2740 грн. 50 коп., з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 913,50 грн. та стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь держави недоплачений ними при зверненні до суду судовий збір за немайнові вимоги в розмірі 551 грн. 20 коп., з кожної.

Керуючись ст.ст.209,212-215 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3 - ванної, площею 2,0 кв.м.; 4 - кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудової шафи, площею 1,0 кв.м.; 8 - коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І- балкону, площею 1,54 кв.м., загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлової площі 39,6 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з: 1-коридору, площею 4,7 кв.м.; 2-вбиральні, площею 0,9 кв.м.; 3 - ванної, площею 2,0 кв.м.; 4 - кухні, площею 5,0 кв.м.; 5 - кімнати, площею 16,6 кв.м.; 6 - кімнати, площею 10,5 кв.м.; 7 - вбудової шафи, площею 1,0 кв.м.; 8 - коридору, площею 1,2 кв.м.; 9 - кімнати, площею 12,5 кв.м.; І- балкону, площею 1,54 кв.м., загальна площа квартири становить 55,94 кв.м., в тому числі житлової площі 39,6 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_12 року.

В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2740,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 913,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: С.В. Зайченко