Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 311/1504/15Головуючий у 1-й інстанції Носик М.А.
№22-ц/778/2743/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі Банк) про стягнення додаткової заробітної плати та компенсації витрат на відрядження

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з Банку на свою користь несплачену частину заробітної плати, компенсацію витрат при відрядженні, всього у розмірі 4065,56 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в період з 17 жовтня 2013 року по 31 березня 2015 року він перебував із Банком в трудових відносинах, працюючи на посаді юрисконсульта Сектору претензійно-позовної роботи Запорізького регіону Відділу претензійно-позовної роботи Управління по роботі з простроченою заборгованістю фізичних осіб з заставними кредитами Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб. Прийнятий на роботу на підставі наказу №1214-к/ТР від 17 жовтня 2013 року, звільнений з роботи на підставі наказу № 582-к/ТР від 31 березня 201 5 року.

За здійснювану роботу він щомісячно отримував заробітну плату, яка складалась з основної заробітної плати у вигляді місячного окладу в розмірі 1218,00 грн.; з додаткової заробітної плати у вигляді надбавки до посадового окладу в розмірі 856,69 грн., та надбавки до посадового окладу у вигляді винагороди за супроводження судового й виконавчого проваджень у розмірі щомісячних нарахувань розрахованих у відповідності до внутрішнього нормативного акту Банку.

03 березня 2015 року Банком видано наказ №20 «Про зупинення нарахування та сплати додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат в Банку, згідно якого з 03 березня 2015 року зупинено нарахування та сплату додаткової заробітної плати, у зв'язку з чим позивачеві не сплачено за березень 2015 року додаткову заробітну плату, а саме, надбавку до посадового окладу в розмірі 856,69 грн.: надбавку до посадового окладу у вигляді винагороди за супроводження судового й виконавчого проваджень по результатам роботи в лютому 2015 року у розмірі 2535,00 грн.

Крім того, йому не сплачено компенсацію витрат на відрядження на загальну суму 673, 87 грн., а саме: за відрядження 16 вересня 2014 року на суму 104,50 грн.; за відрядження 02 лютого 2015 року - 03 лютого 2015 року на суму 169,39 грн.; за відрядження 19 лютого 2015 року на суму 157,60 грн.; за відрядження 03 березня 2015 року - 04 березня 2015 року на суму 242,38 грн.

З 1 березня 2015 року його звільнено з роботи. При звільненні не було проведено повний розрахунок, а саме не були сплачені вищезазначені грошові суми, не сплачено другу частину основної заробітної плати за березень 2015 року у вигляді другої частини посадового окладу та компенсація за невикористану відпустку. 06 квітня 2015 року позивачеві було виплачено грошові кошти в розмірі 7192,54 грн. Розшифровка зазначених виплат, не зважаючи на неодноразові вимоги позивача, надана не була. Зі змісту отриманої відповіді Банку на звернення слідує, що йому за березень 2015 року сплачено посадовий оклад за відпрацьований час та компенсація за невикористану відпустку.

Таким чином, 06 квітня 2015 року, з позивачем проведено частковий розрахунок при звільненні. Не сплачено надбавку до посадового окладу в розмірі 856,69 грн.; надбавку до посадового окладу у вигляді винагороди за супроводження судового й виконавчого проваджень по результатам роботи в лютому 2015 року у розмірі 2535,00 грн.; компенсацію витрат на відрядження на загальну суму 673,87 грн. Всього не сплачено 4065,56 грн.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року (т.с. 1 а.с. 111) закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Банку у цій справі в частині стягнення несплаченої надбавки до посадового окладу у вигляді винагороди за супроводження судового й виконавчого проваджень по результатам роботи в лютому 2015 року у розмірі 2535,00 грн.

ОСОБА_2 змінив розмір своїх позовних вимог шляхом їх зменшення (заява т.с. 1 а.с. 97-98), а саме: несплачену компенсацію витрат на відрядження на 157,60 грн., постільки вказану суму витрат на відрядження 19 лютого 2015 року він отримав 12 травня 2015 року, просив стягнути з відповідача несплачену надбавку до посадового окладу за березень 2015 року в розмірі 856, 69 грн. та несплачену компенсацію витрат на відрядження на загальну суму 516,27 грн.

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року (т.с. 1 а.с. 117-120) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_2 компенсацію витрат на відрядження в розмірі 346,88 грн.

В іншій частині позову у задоволенні відмовлено.

Стягнуто з Банку судовий збір в дохід держави у розмірі 1218,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року (т.с. 1 а.с. 210-211) заяву Банку про перегляд заочного рішення суду у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк, як відповідач, у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 214-217) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

ОСОБА_2 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (т.с. 2 а.с. 244-252).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- представника Банку за довіреністю від 18 липня 2016 року (т.с. 3 а.с. 5) ОСОБА_3, яка у тому числі на запитання колегії суддів зазначала, що Банк в особі начальнику відділу претензійно-позовної роботи УРПЗ ФО ЗК ДРПА ФО ОСОБА_4 мав право приймати звіт 16.09.2015 року ОСОБА_2 про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на суму 104,50 грн., підпис останнього на звіті не оспорюється Банком;

- та ОСОБА_2, якій у тому числі на запитання колегії судів апеляційного суду зазначав, що компенсація витрат на відрядження відповідно до наказу № 273-к/ТМ від 02 березня 2015 року у сумі 224,38 грн. була перерахована та виплачена йому Банком до ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Так, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що задовольняючи позов позивача частково у цій справі оскаржуємою частиною рішення, суд першої інстанції правильно керувався ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215, 226-228 ЦПК України та виходив із того, що позивач ОСОБА_2 має право на стягнення з Банку компенсації витрат на відрядження.

Оскільки, судом першої інстанції в оскаржуємій частині рішення було правильно встановлено, що в період з 17 жовтня 2013 року по 31 березня 2015 року позивач ОСОБА_2 перебував з ПАТ «Дельта Банк» в трудових відносинах, працюючи на посаді юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи Запорізького регіону відділу претензійно-позовної роботи управління по роботі з простроченою заборгованістю фізичних осіб з заставними кредитами департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб.

Прийнятий на роботу на підставі наказу №1214-к/ТР від 17 жовтня 2013 року, звільнений з посади на підставі наказу № 582-к/ТР від 31 березня 2015 року за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ст.121 КЗпП України працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються зокрема добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад.

Згідно ст.1 Розділу І «Інструкції про службові відрядження в межах України і за кордон», затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 13 березня 1998 року з наступними змінами та доповненнями (надалі - Інструкція), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи.

Згідно із ст.6 II Розділу Інструкції працівнику відшкодовуються витрати на проїзд до місця відрядження й назад в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом (крім таксі). Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального нотування (крім таксі). Згідно ст.16 І Розділу Інструкції, окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження є добові витрати. Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та складають 30,00 грн.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Тому, при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач ОСОБА_2, як працівник Банку, має право на має право на стягнення з Банку компенсації витрат на відрядження відповідно до наказу № 273-к/ТМ від 02 березня 2015 року у сумі 224,38 грн. та відповідно до наказу № 1084-к/ТМ від 15 вересня 2014 року на суму 104,50 грн.

Оскільки, ОСОБА_2 на виконання вимог Інструкції (т.с. 3 а.с. 9-13) надавались Банку звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, а саме: від 26 травня 2015 року на суму 224,38 грн. (т.с. 3 а.с. 7) та від 16 вересня 2016 року на суму 104,50 грн. із додатками (т.с. 1 а.с. 103, т.с. 2 а.с. 37-39), підтвердженням тому підпис на цих звітах начальника відділу претензійно-позовної роботи УРПЗ ФО ЗК ДРПА ФО ОСОБА_4

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Копії звіту та Інструкції, надані представником Банку лише при апеляційному перегляді цієї справи для долучення до її матеріалів, є доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді цієї справи на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Однак, суд першої інстанції при визначенні розміру цієї компенсації витрат на відрядження у сумі 346,88 грн. (розрахунок:224,38 грн. + 104,50 грн.) допустився помилки, не звернувши належної уваги на документи, надані у матеріали цієї справи Банком на підтвердження перерахування у травні 2015 року (т.с. 1 а.с. 95, 105) та виплати 01 жовтня 2015 року Банком ОСОБА_2 компенсації витрат на відрядження відповідно до наказу № 273-к/ТМ від 02 березня 2015 року у сумі 224,38 грн., до ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі (тобто 12 жовтня 2016 року т.с. а.с. 117-120).

Таким чином, стягненню у цій справі з Банку на користь ОСОБА_2 підлягала лише компенсація витрат на відрядження відповідно до наказу №1084-к/ТМ від 15 вересня 2014 року на суму 104,50 грн.

Оскільки, при вищевикладених обставинах Банк не спростував факту подачі ОСОБА_2 та отримання Банком звіту останнього про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт та від 16 вересня 2016 року на суму 104,50 грн. (т.с. 1 а.с. 103), та наявності обґрунтованих правових підстав у Банку для відмови в компенсації цих витрат позивачеві.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги Банку не ґрунтується на законі та належних, обґрунтованих доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

При вищевикладених обставинах, заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині слід змінити, зменшивши розмір стягнутої з Банку на користь ОСОБА_2 компенсації витрат на відрядження з «346,88 грн.» до «104,50 грн.», розмір стягнутого з Банку в дохід держави судового збору з «1218,00 грн.» до «243,60 грн.».

Оскільки, суд допустився також помилки при розрахунку розміру судового збору, який на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з Банку у дохід держави у цій справі, так як позивач ОСОБА_2 був звільнений від його сплати при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у цій справі в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Так, стягненню з Банку в дохід держави з Банку за оскаржуємим рішенням у цій справі підлягав судовий збір, який саме мав сплатити позивач ОСОБА_2, як фізична особа, при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у цій справі, але від якого він був звільнений в силу вимог Закону України «Про судовий збір», а це саме розмір: 243, 60 грн. (ст. 4 ч. 2 п.п. 1 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати 1218,00 грн., станом на 01.01.2015 року).

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено та апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині змінити, зменшивши:

- розмір стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 компенсації витрат на відрядження з «346,88 грн. (триста сорок шість гривень вісімдесят вісім копійок)» до «104,50 грн. (сто чотири гривні пятдесят копійок)»,

- розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в дохід держави судового збору з «1218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень)» до «243,60 грн. (двісті сорок три гривні шістдесят копійок)».

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_5ОСОБА_6