АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/6365/14-ц Головуючий суддя І інстанції Бабкова Т. В.
Провадження № 22-ц/790/3109/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.,

при секретарі - Сотніковій А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна заборгованість за кредитним договором № ML708/088/2008 від 22.04.2008 року у розмірі 701 317,72 грн., судовий збір по 1827 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення скасувати, та ухвали нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що є усі підстави вважати недійсним кредитний договір № ML708/088/2008 від 22.04.2008 року в звязку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного Банку України, яка передбачена Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати відповідачу іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань за кредитним договором. Недійсність основного кредитного зобовязання тягне недійсність договору іпотеки , майнової поруки, чим порушуються права відповідача як сторони недійсного забезпечувального зобовязання. Крім того вказував на необхідність дотримання вимог щодо державної реєстрації договору про відступлення прав за іпотечним договором, предметом якого виступала квартира відповідачки ОСОБА_2 за адресою: м.Харків, пр. Московський 216/3 А, кв. 2.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 22.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ML708/088/2008, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 на умовах строковості та платності кредит в сумі 50 000,0 доларів США на придбання нерухомого майна, зі сплатою процентів 5,25% + FIDR та остаточною датою повернення кредиту 22.04.2033 року (а.с. 5-9).

В подальшому між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладалися додаткові договори до кредитного договору №ML708/088/2008 від 22.04.2008 року, а саме 13.01.2009 року 22.02.2010 року, 22.12.2010 року, 22.09.2011 року, 11.09.2012 року, 22.07.2013 року, якими сторони змінювали умови відносно процентів за користування кредитними коштами та порядку повернення щомісячних платежів, розміру заборгованості (а.с.11-42).

З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 по кредитному договору № ML708/088/2008 від 22.04.2008 року було укладено договір поруки № SR708/088/2008 від 22.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_3 зобовязався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору у солідарному порядку. Умовами договору поруки встановлювалося, що порукою забезпечуються вимоги Кредитора щодо повернення основної суми кредиту, наданого ОСОБА_2, сплати процентів за користування кредитом, сплати пені за прострочення повернення кредиту та процентів, сплати штрафу за нецільове використання кредиту (а.с. 43).

05.06.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором №ML708/088/2008 22-APR-08 від 22.04.2008 року.

Оформлюючи відступлення права вимоги (ст. ст. 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання.

Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Статтею 1082 ЦК України визначено порядок виконання боржником грошової вимоги факторові. За змістом цієї норми боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Відповідачами не надані докази виконання боржником свого зобов'язання ані первісному, ані наступному кредиторам.

Позивач наполягає, що станом на станом на 17.07.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 701317,72 грн., яка складається з: тіло кредиту 49821,76 доларів США, що за курсом НБУ складає 583412,80 грн.; заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам - 8256,65 доларів США, що за курсом НБУ складає 96685,37 грн.; заборгованість за пенею 21219,55 грн.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Апелянт звертає увагу на відсутність у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного Банку України, яка передбачена Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати відповідачу іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань за кредитним договором, та недійсності в звязку з цим кредитного договору № ML708/088/2008 від 22.04.2008 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій на час виникнення спірних правовідносин встановлювався Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого було зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачав наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час виникнення спірних правовідносин, законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті на час виникнення спірних правовідносин, згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечило вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення.

Матеріали справи міститься банківську ліцензію, видану ЗАТ «ОТП Банк» Національним Банком України з відповідним дозволом від 08.11.2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. (а.с 192)

Отже, перевіривши доводи апелянта судова колегія не встановила підстав вважати кредитний договір №ML708/088/2008 та договори, укладені на його забезпечення недійсними

Апелянт вказує, що стягнення заборгованості призведе до звернення стягнення на предмет іпотеки, в той час, як діє Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Між тим на цей час вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем не заявлені.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржував.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді