АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3921/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1451/К/16 суддя Костенко В.В.
Категорія № 44 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Митрофанової Л.В., Михайлів Л.В.,

за участю: секретаря - Маслової К.В.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із квартири та зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення та примусовий обмін,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення із квартири та зняття з реєстрації, в якому просила виселити ОСОБА_3 з квартири, розташованої адреси: за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідача з реєстрації в ній.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1, що відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів № 37 від 17.02.1999 року їй було надано у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1. За її згодою у 2003 році в дану квартиру вселився та мешкав її чоловік ОСОБА_3. 04.08.2015 року шлюб, укладений між сторонами був розірваний. Причиною розірвання шлюбу було погіршення відносин з відповідачем, який почав проявляти постійну агресію та насилля відносно до неї, наносив тілесні ушкодження. Останній інцидент був зафіксований судово-медичним експертом та на підставі цього, нею 13.08.2015р. подано відповідну заяву до Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Крім того, відносини відповідача напружені не тільки з ОСОБА_4, але і з сусідами через систематичні сварки без поважної причини.

ОСОБА_3 в свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення та примусовий обмін, в якому просив вселити його до спірної квартири та здійснити її примусовий обмін на два окремих помешкання у різних будинках - одне з яких надати для проживання йому, а друге - ОСОБА_1 та стягнути моральну шкоду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 02.10.1998 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 В 1999 році, відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів № 37 від 17.02.1999 року, відповідач отримала договір найму на користування державною, неприватизованою квартирою, розташованою за адресою: 50000 АДРЕСА_1. До даного житлового приміщення він вселився на підставі спільної домовленості з відповідачем вселився. Сторони разом вели домашнє господарство. Спільно приймали участь в утриманні житла до серпня 2015 року. Після розірвання шлюбу їх відносини погіршились, ОСОБА_1 поміняла замок на дверях, не пускає його до житла, утримує незаконно його речі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 до житлової двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поставила питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що судом першої інстанції не взято до уваги факт отримання нею (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5) ордеру на жиле приміщення в 1996 році. При цьому в період шлюбу в 1999 році нею фактично було замінено попередній ордер, у зв'язку із зміною прізвища. Також зауважила на тому, що у 2003 році відповідача було зареєстровано у спірній квартирі на підставі її заяви щодо постійного проживання відповідача в ній, а не володіння нею. Вважає, що суд першої інстанції не приймаючи до уваги її особистих пояснень і доводів, ґрунтував своє рішення спираючись лише на позицію відповідача. Також зазначила, що ОСОБА_3 не є членом її сім'ї, оскільки шлюб між ними розірвано. Вважає, що суд безпідставно відхилив її доводи про те, що згідно її заяви за місцем роботи в КПМНЗ «Криворізька міська школа мистецтв № 2» з її заробітної плати з 2006 року по теперішній час здійснюється утримання за спожиті комунальні послуги щомісячно в повному обсязі. Також, вважає, що суд першої інстанції проігнорував, що ОСОБА_3 припинив трудову діяльність з травня 1999 року та ще працював 2 місяці в 2001 році. Натомість суд взяв до уваги пояснення відповідача про те, що він неофіційно працював та відповідно приймав участь в утриманні спірної квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1998 року, який було розірвано 04.08.2015 року Дзержинським ВДРАЦС КМУЮ у Дніпропетровській області, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Згідно виписки з протоколу № 2 від 16.02.1999 року засідання громадської комісії виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів по житловим питанням був наданий дозвіл на зміну договору найму на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 у зв'язку із зміною прізвища (а.с.48).

Згідно заяви наймача ОСОБА_1 від 02.10.2003 року, узгодженої з членом сім'ї ОСОБА_5, була надана згода на реєстрацію в займану ними квартиру - чоловіка ОСОБА_3 для постійного проживання (а.с.49,50).

На підставі заяви ОСОБА_3 до Дзержинського РВ КМУ від 03.10.2003 року була здійснена реєстрація його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51).

Відповідно до довідки, виданої КП « Житлово-експлуатаційна організація № 8» за № 2610 від 12.11.2015 року, на реєстраційному обліку станом на час видачі довідки за адресою: АДРЕСА_1 перебувають дві особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.52).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. Зокрема, позивачкою не доведено факту вжиття відносно ОСОБА_3 заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 Житлового Кодексу без надання іншого жилого приміщення, які не дали позитивних результатів.

При цьому, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 поміняла замки на вхідній двері, тобто здійснила перешкоди у користуванні житлом відповідачу ОСОБА_3, що не заперечувалось нею в суді першої інстанції.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо примусового обміну спірної квартири та стягнення моральної шкоди, заявником апеляційної скарги, рішення суду не оскаржене, тому згідно вимог ч. 1 ст. 303 перегляду не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Окрім того, п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.

Згідно із ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Між тим, Пленум Верховного Суду України в п.п.17,18 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12 квітня 1985 року роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового Кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 Житлового Кодексу без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до положень ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами ті обставини, що відносно відповідача органами внутрішніх справ, прокуратурою судом або органами громадського самоврядування вже вживались заходи відносно протиправної поведінки ОСОБА_3, який систематично порушував правила співжиття, але вжиті заходи не мали належного результату та ігнорувались ним. Дійсно, ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено відомості щодо звернення до органів прокуратури та внутрішніх справ з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_3, однак докази прийняття компетентними органами рішення за результатами розгляду заяв відсутні.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ордер на жиле приміщення отримання отримано нею (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5) в 1996 році. При цьому в період шлюбу в 1999 році нею фактично було замінено попередній ордер, у зв'язку із зміною прізвища.

Між тим, судом першої інстанції встановлено недоведеність систематичності сплати ОСОБА_1 комунальних платежів особисто, оскільки долучені до матеріалів квитанції щодо сплати рахунків за спожиті комунальні послуги не свідчать про систематичність їх сплати, тому що в матеріалах справи наявні лише 19 квитанцій за період з 2007 року по 2015 рік, тобто 96 місяців.

Проте, колегія суддів вважає, що вказана обставина не має правового значення при вирішенні питання щодо виселення особи без надання іншого житлового приміщення. У зв'язку із чим колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині подання ОСОБА_1 за місцем роботи в КПМНЗ «Криворізька міська школа мистецтв № 2» заяви, щодо утримання з її заробітної плати з 2006 року по теперішній час здійснюється коштів за спожиті комунальні послуги.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги щодо ігнорування судом першої інстанції припинення ОСОБА_3 трудової діяльності з травня 1999 року, колегія суддів також відхиляє з тих підстав, що вказана обставина не має правового значення для вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не є членом її сім'ї, оскільки шлюб між ними розірвано, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відхиляються і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийнявши до уваги її особистих пояснень і доводів, ґрунтував своє рішення спираючись лише на позицію відповідача. Так, позиція апеляційної скарги в цій частині не спростовує висновків суду першої інстанції, натомість є незгодою з висновками суду по оцінці доказів, в той час як відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: