У х в а л а

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, приведення ділянки у попередній стан, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Старовижівської селищної ради, треті особи: Управління Держземагентства в Старовижівському районі, Старовижівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним і скасування державного акта на право приватної власності на землю та державної реєстрації земельної ділянки, свідоцтва про право на спадщину за законом, рішення Старовижівської селищної ради від 27 травня 2015 року № 53/7, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,115 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,0152 га;

- зобов'язати ОСОБА_4 відновити дерев'яну огорожу по лінії проходження меж від літ. Д до літ. А довжиною 30,5 м між земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2, які відображені на кадастровому плані земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі за кадастровим № НОМЕР_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що належну їй земельну ділянку вона успадкувала від батька, на ім'я якого видавався відповідний державний акт. Відповідач, який є суміжним землекористувачем, самовільно встановив огорожу на частині цієї ділянки, що підтверджується актом узгоджувальної комісії Старовижівської селищної ради від 22 квітня 2015 року про встановлення спірної межі суміжних земельних ділянок, затвердженим рішенням селищної ради від 27 травня 2015 року № 33/7.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав припис Державної інспекції сільського господарства від 22 червня 2015 року та не демонтував огорожу, чим порушує її права як власника земельної ділянки, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому посилався на те, що рішенням Старовижівської селищної ради від 26 серпня 1985 року № 73 йому було надано під будівництво земельну ділянку площею 700 кв. м, яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_3

Вказував, що він виготовив паспорт на забудову вказаної ділянки, а також уклав договір із селищною радою про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, а рішенням селищної ради від 18 березня 2015 року № 32/29 йому надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки.

Посилаючись на те, що у березні 2015 року він дізнався про приватизацію батьком позивачки у 1998 році частини земельної ділянки (0,0152 га), якою він користується з 1985 року, та оскільки надаючи дозвіл на приватизацію, селищна рада не вилучила у нього цю частину ділянки як у законного користувача, ОСОБА_4 просив:

- визнати недійсним і скасувати державний акт серії НОМЕР_2 від 27 квітня 1998 року на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення Старовижівської селищної ради від 22 листопада 1994 року № 2/8;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 липня 2015 року Старовижівською державною нотаріальною конторою № 311 і визнати незаконним і скасувати рішення Старовижівської селищної ради від 27 травня 2015 року № 33/3 «Про встановлення меж суміжного землекористування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.», як такі, що порушують його права.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_6 серія НОМЕР_2 від 27 квітня 1998 року та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1.

Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 липня 2015 року державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 311.

Визнано недійсним та скасовано рішення Старовижівської селищної ради від 27 травня 2015 року № 33/7 «Про встановлення меж суміжного землекористування».

Додатковим рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Первинний позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,115 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться по АДРЕСА_1 у смт. Стара Вижівка.

Зобов'язано ОСОБА_7 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 0,0152 га від загальної площі земельної ділянки 0,115 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 у смт. Стара Вижівка.

Зобов'язано ОСОБА_7 демонтувати побудовану ним дерев'яну огорожу на частині самовільно зайнятої земельної ділянки 0,115 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 у смт. Стара Вижівка та привести частину самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0152 га від загальної площі земельної ділянки 0,115 га, у попередній стан шляхом зобов'язання за власний рахунок відновити дерев'яну огорожу по лінії проходження меж від Д до А довжиною 30,5 м між земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_1 у смт. Стара Вижівка та по АДРЕСА_2, які відображені на кадастровому плані земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером НОМЕР_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первинного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив з того, що згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, у зв'язку із чим запис в земельно-кадастровій книзі є належним доказом прав користування ОСОБА_4 земельною ділянкою, а тому при встановленні меж суміжних земельних ділянок між позивачем та відповідачем без урахування такого документа, порушено його права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первинний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що особа набуває статусу користувача земельної ділянки за умови відповідного рішення ради, встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту відведення та державної реєстрації права користування земельною ділянкою, проте ОСОБА_4 не надав доказів належного оформлення ним відповідно до діючого на той час законодавства свого права постійного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Старовижівської селищної ради від 26 серпня 1985 року № 73 ОСОБА_4 виділено у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку на праві особистої власності площею 700 кв. м в АДРЕСА_2 (а. с. 50).

Відповідно до рішення Старовижівської селищної ради від 22 листопада 1994 року № 2/8 ОСОБА_6 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1150 га по АДРЕСА_1, а 27 квітня 1998 року він отримав державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку (а. с. 17).

Після смерті ОСОБА_6 вказану ділянку успадкувала позивачка ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 01 липня 2015 року № 311 (а. с. 4).

З огляду на вказане суди дійшли висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є суміжними землекористувачами.

Актом узгоджувальної комісії від 22 квітня 2015 року, затвердженим рішенням Старовижівської селищної ради від 27 травня 2015 року № 33/7, встановлено межі земельних ділянок позивачки та відповідача (а. с. 7). У ході обстеження встановлено, що відповідач самовільно зайняв частину земельної ділянки, належної позивачці на підставі державного акта, площею 0,0152 га (а. с. 8).

Відповідно до запису, який здійснений в земельно-кадастровій книзі Старовижівської селищної ради, в користуванні ОСОБА_4 перебуває земельна ділянка площею 0,18 га (а. с. 154).

Згідно з п. 2 рішення Старовижівської селищної ради народних депутатів Старовижівського району Волинської області від 26 серпня 1985 року № 73 ОСОБА_4 було зобов'язано протягом трьох місяців укласти договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки площею 700 кв. м під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, нотаріально його посвідчити і зареєструвати у виконкомі селищної ради народних депутатів. Пунктом 3 цього ж рішення його попереджено, що при порушенні ним п. 2 цього рішення, воно втрачає силу (а. с. 50).

За приписами ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, який діяв на час виникнення спірних відносин (у 1985 році), право землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу Української РСР право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Статтями 152-155 Земельного кодексу Української РСР встановлено, що землевпорядний процес складається з підготовчих робіт, складання проекту землеустрою, розгляду і затвердження проекту, перенесення його в натуру, оформлення і видачі землевпорядних документів, авторського нагляду за здійсненням проекту землеустрою. В процесі землеустрою складаються землевпорядні проекти, а також документи на право користування землею, передбачені статтею 20 цього Кодексу. Проекти землеустрою по відведенню і вилученню земельних ділянок затверджують ті органи державного управління, які мають право надавати і вилучати земельні ділянки. Землевпорядні проекти після затвердження переносяться за участю заінтересованих землекористувачів в натуру (на місцевість) з позначенням меж землекористувань межовими знаками встановленого зразка.

Таким чином особа набуває статусу користувача земельної ділянки за умови відповідного рішення ради, встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту відведення та державної реєстрації права користування земельною ділянкою, проте ОСОБА_4 не надав доказів належного оформлення ним, відповідно до діючого на той час законодавства, свого права постійного користування земельною ділянкою, що підтверджується, зокрема, і листом Старовижівської селищної ради від 23 листопада 2015 року № 244/2.4/2-15 (а. с. 245).

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що посилання на запис в земельно-кадастровій книзі, як на доказ перебування спірної земельної ділянки в користуванні ОСОБА_4, не може бути взято до уваги, оскільки у вказаному записі не вказано адреси земельної ділянки, її розміру, цільового призначення, конфігурації, як і не вказано на підставі якого документу зроблено відповідний запис (а. с. 154-155).

Таких висновків апеляційний суд дійшов із врахуванням викопіювання Генерального плану смт. Стара Вижівка від 1993 року, з якого вбачається, що земельна ділянка, якою на думку ОСОБА_4 він користується на законних підставах та яка межує з ділянкою ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_6), станом на 1993 рік відносилась до земель селищної ради (відмітка сільради), та має іншу конфігурацію, ніж та, що відображена на абрисах схематичного зображення, копію якого надав ОСОБА_4; крім того конфігурація суміжної земельної ділянки, яка відображена в цьому Генеральному плані, співпадає з конфігурацією земельної ділянки, яка міститься в спірному державному акті та плані, зареєстрованому в ДЗК.

Також судом врахована надана ОСОБА_3 технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 та комісійні акти, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_4 у березні 2015 року шляхом переміщення огорожі самовільно захопив частину земельної ділянки, яка входить до загальної площі земельної ділянки ОСОБА_3 (а. с. 17, 19, 20, 23, 56, 57, 128-135, 156, 161-162).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення діями ОСОБА_4 прав ОСОБА_3 як власника земельної ділянки, що є підставою для задоволення її позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович