Справа № 212/2-4174/11 Провадження № 22-ц/772/2304/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Голоти Л.О., Панасюка О.С.,

при секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, захист та відновлення порушених прав і свобод на охорону здоровя та медичну допомогу, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру (далі ВОКЕД), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, захист та відновлення порушених прав і свобод на охорону здоровя та медичну допомогу, відшкодування шкоди.

Зазначав, що 17.06.2008 року каретою «швидкої допомоги» він був доставлений у ВОКЕД та госпіталізований у відділення анестезії, реанімації та інтенсивної терапії (далі АРІТ) з нападом кетоацидозу, як проявом загострення декопенсованого цукрового діабету. 22.06.2008 року позивач та інші пацієнти палати (малолітній хлопчик та молодий чоловік) перебували на крапельницях та чекали на відвідини рідних та близьких. Однак, коли до хлопчика прийшли батьки, черговий лікар ОСОБА_4 їх до сина не пустив, аргументуючи тим, що це закрите відділення з обмеженим доступом, тим самим порушив природнє право хворої людини на зустріч і спілкування з рідними. Лікар доводи позивача проігнорував, що стало причиною конфлікту між ними. Наступного дня ОСОБА_2 запитав у завідуючого відділенням щодо існування заборони допуску до пацієнтів відвідувачів, на що завідуючий повідомив про відсутність такої заборони.

Конфлікт з лікарем ОСОБА_4 призвів до виникнення у позивача глибокого нервового стресу, що стало причиною нового нападу кетоацидозу і поміщення 27.06.2008 року його знову у відділення АРІТ. Після перенесеного третього нападу кетоацидозу 01.07.2008 року ОСОБА_2 був переведений в терапевтичне відділення №2, де сподівався пройти повний курс лікування декопенсованого цукрового діабету та його загострень, як це було у попередні роки, коли посткетоацидозне лікування продовжувалось ще 10-12 днів.

Однак, 02.07.2008 року лікуючий лікар ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_2 про те, що наступного дня він буде виписаний з медичного закладу, оскільки ним були порушені обов'язки пацієнта АРІТ. ОСОБА_2 ніяких порушень правил внутрішнього розпорядку не допускав та розповів про конфлікт з лікарем ОСОБА_4 Почуте призвело до переживань та погіршення стану здоров'я позивача, а тому 03.07.2008 року його було залишено в диспансері.

04.07.2008 року пройшовши необхідні процедури, позивач пішов на прийом до головного лікаря, щоб оскаржити дії ОСОБА_4 та дізнатись причину його виписки. Так як головного лікаря на місці не виявилось, позивач попросив зятя приїхати з фотоапаратом для зняття копії з історії хвороби. Зробивши копії на території диспансеру, позивач повернувся у відділення, де йому вручили виписку з історії хвороби та запропонували покинути диспансер. Таким чином, ОСОБА_2 замість 10-12 днів перебував у відділенні лише три дні.

21.07.2008 року позивач звернувся до головного лікаря із скаргою на лікаря ОСОБА_4, на що головний лікар заявив, що дії ОСОБА_4 є професійними і законними, а приведені позивачем факти недостовірними. Також, головний лікар вдався до залякувань та погроз не надавати позивачу медичну допомогу в подальшому, аргументуючи тим, що група лікарів відмовилась в подальшому лікувати ОСОБА_2 Визнавши заборонні дії ОСОБА_4 законними та професійними, головний лікар ОСОБА_3 вчинив протиправно та не компетентно, всупереч службі та своїм посадовим обов'язкам. Окрім того, лікар ОСОБА_4 не об'єктивно оцінив стан позивача та не надав йому необхідної медичної допомоги.

22.09.2008 року каретою швидкої допомоги позивача повторно було доставлено у відділення АРІТ у зв'язку із загостренням цукрового діабету. На наступний день у позивача стався крововилив у сітчатку лівого ока і він повністю втратив зір. Незважаючи на важкий стан ОСОБА_2, 25.09.2008 року він був виписаний з медичного закладу. Таким чином, двічі примусово виписавши позивача із стаціонару ВОКЕД медадміністрація позбавила його можливості невідкладно та кваліфіковано пролікувати ретинопатію в умовах стаціонару диспансеру, що в значній мірі посприяло повній втраті зору та настанню інвалідності І групи.

Зазначає, що законодавство України гарантує особі отримання нею повної інформації про свій стан здоров'я, однак на прохання видати копію історії хвороби позивача, йому було відмовлено, оскільки це забороняється головним лікарем. Протиправними діями адміністрації ВОКЕД позивачу заподіяно непоправну шкоду здоров'ю, що призвело до тяжких фізичних та моральних страждань. Згідно рішення МСЕК позивач визнаний інвалідом І групи по зору, в результаті чого він повністю втратив нормальні і повноцінні життєві зв'язки, що унеможливило продовження активного громадського і трудового життя та стосунки з оточуючими людьми. Великі труднощі викликає можливість відвідувати лікарні та лікувально-санаторні заклади для проходження необхідного лікування і т.п. Все це визиває у позивача сильні душевні страждання та моральні переживання.

Посилаючись на вищевикладене, а також з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив:

1. визнати дії адміністрації ВОКЕД, які двічі відмовили позивачу у наданні необхідної медичної допомоги та передчасно у примусовому порядку виписали з медзакладу без проведення повного курсу лікування, що призвело до настання для його здоровя тяжких наслідків у вигляді повної втрати зору та становило реальну загрозу його життю, непрофесійними і протиправними та такими, що порушили права, свободи і законні інтереси позивача в сфері охорони здоровя;

2. признати ці дії жорстким та нелюдським поводженням з важкохворим пацієнтом медзакладу;

3. відновити його порушені права і свободи в сфері охорони здоровя та зобовязати адміністрацію диспансеру безвідмовно надати позивачу необхідну медичну допомогу в повному обсязі в умовах стаціонару, як того вимагає закон, медичні правила і стандарти;

4. визнати вчинену черговим лікарем відділення АРІТ ОСОБА_4 та підтриману адміністрацією ВОКЕД заборону допуску до пацієнтів стаціонару відвідувачів, що мала місце 22.06.2008 року, незаконним та непрофесійним діянням, що суперечить медичному законодавству та порушує права, свободи і законні інтереси людини і громадянина.

5. визнати вчинену лікарем ОСОБА_4 заборону допуску до важкохворих пацієнтів відділення членів їх сімей та інших, передбачених законом осіб, жорстким та нелюдським поводженням з пацієнтами стаціонару медзакладу;

6. визнати запис, зроблений лікарем ОСОБА_4 в історії хвороби позивача станом на 22.06.2008 року про його «агресивну налаштованість до медичного персоналу» таким, що не відповідає дійсності та підлягає анулюванню через неправдивість;

7. визнати розгляд скарги позивача на дії лікаря ОСОБА_4, проведений адміністрацією ВОКЕД упередженим, некомпетентним та протиправним діянням, яким порушено його конституційне право на звернення;

8. визнати дії адміністрації ВОКЕД, яка незаконно відмовила позивачу в наданні необхідної медичної допомоги, протиправно видворивши з диспансеру 25.09.2008 року, фактом переслідування за подання скарги на її дії до обласного управління охорони здоровя.

9. визнати звернення групи лікарів до адміністрації ВОКЕД про намір не надавати позивачу в подальшому медичну допомогу протиправним і непрофесійним діянням, яке суперечить закону, лікарським обовязкам та клятві лікаря;

10. визнати існуючу у ВОКЕД практику ненадання пацієнтам копії їх історії хвороби незаконною, такою, що порушує права, свободи та законні інтереси людини і громадянина в інформаційній сфері;

11. зобовязати адміністрацію ВОКЕД безвідмовно видавати на прохання пацієнта копію його історії хвороби;

12. доповнити розписку про ознайомлення пацієнта лікарні з його правами та обовязками, яка відбирається у нього при госпіталізації, пунктом про його право на отримання копії історії хвороби;

13. стягнути з адміністрації ВОКЕД на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 грн.;

14. визнати дії адміністрації ВОКЕД в особі головного лікаря ОСОБА_3, який у відповіді на скаргу позивачу вдався до залякувань та погроз на його адресу, повідомивши про протиправний намір групи лікарів диспансеру не надавати ОСОБА_2 в подальшому необхідну медичну допомогу, жорстким та нелюдським поводженням з важкохворою сліпою людиною.

15. визнати запис, вчинений медпрацівниками відділення АРІТ у історії хвороби №2127, про наполягання позивача на виписці зі стаціонару ВОКЕД, неправдивим твердженням, яким сфальсифіковано його волевиявлення, як пацієнта медзакладу, що бажав продовжувати лікування, але був обманним шляхом позбавлений можливості реалізувати своє конституційне право на охорону здоровя та медичну допомогу.

16. визнати запис чергового лікаря відділення АРІТ ОСОБА_4, вчинений 22.06.2008 року в історії хвороби №1394 про заборону допуску родичів до пацієнтів відділення АРІТ диспансеру, помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону;

17. зобовязати адміністрацію ВОКЕД анулювати указаний запис лікаря ОСОБА_4 шляхом його викреслення з прилученням до історії хвороби витягу з відповідного рішення суду про це;

18. визнати дії працівників відділення АРІТ диспансеру, ненадавших позивачу при госпіталізації, передбаченої законом, необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для його життя і здоровя, а також проведення медичного втручання в організм без отримання на це згоди від позивача, порушенням вимог закону та прав і свобод ОСОБА_2 в сфері охорони здоровя при наданні медичної допомоги.

19. визнати лікарською помилкою дії медичного персоналу відділення АРІТ, які двічі у червні і у вересні перед призначенням позивачу інтенсивного інфузійного лікування, а також в ході його проведення, не організували огляд його очей офтальмологом, отримання від нього необхідних консультацій і рекомендацій, за наявністю у ОСОБА_2 проліферативної діабетичної ретинопатії, провели інтенсивне інфузійне лікування кетоацидозу діабетичного, в результаті чого стався розрив капіляру сітчатки очного яблука та крововилив, що призвело до повної втрати зору;

20. визнати дії адміністрації ВОКЕД такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права і законні інтереси позивача в архівній та медичній сферах;

21. визнати факт розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоровя позивача без його згоди серед третіх осіб порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України та вимог інформаційного, медичного та іншого чинного законодавства.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2016 року залучено в якості співвідповідачів по справі третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2016 року позов задоволено частково.

Визнано дії Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру в частині ненадання ОСОБА_2 при госпіталізації необхідної належної медичної допомоги, що проявилось у подальшому лікуванні, яке не в повній мірі відповідало встановленому діагнозу протиправними та такими, що порушили права ОСОБА_2 свободи і законні інтереси в сфері охорони здоровя.

Визнано дії Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру в частині ненадання ОСОБА_2 при госпіталізації, передбаченої законом, необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для життя і здоровя ОСОБА_2, а також проведення медичного втручання в організм ОСОБА_2, порушенням вимог закону, прав і свобод в сфері охорони здоровя при наданні медичної допомоги ОСОБА_2.

Визнано дії Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру при здійснені архівування історій хвороби ОСОБА_2 №1394 та №2127 такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права та законні інтереси ОСОБА_2 в архівній та медичній сфері.

Визнано факт розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоровя ОСОБА_2 без його згоди серед третіх осіб порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України, вимог інформаційного та медичного законодавства.

Стягнуто з Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Вінницького обласного клінічного ендикронологічного диспансеру на користь держави судові витрати в розмірі 3852,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні заявлених позовних вимог скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

На зазначену апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 подав заперечення, в яких просив апеляційну скаргу відхилити через її безпідставність, а рішення суду залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, вперше цукровий діабет виявлено 15.02.1979 року.

21.07.2008 року позивач звернувся до головного лікаря Вінницького обласного ендокринологічного диспансеру ОСОБА_3 із скаргою на дії лікаря ОСОБА_4, на що йому 07.08.2008 року була надана письмова відповідь, а саме: що дії ОСОБА_4 є професійними і законними, а приведені ОСОБА_2 факти недостовірними.

Згідно наказу №14 від 03.02.2006 року, виданого головним лікарем ВОКЕД ОСОБА_3, на заступника головного лікаря по лікувальній роботі ОСОБА_6, головну сестру ОСОБА_7 разом з завідувачем відділеннями та старшими медсестрами відділень покладено обов'язок розробити правила поведінки медичного персоналу, пацієнтів, і відвідувачів в диспансері; завідуючі відділеннями та старшим медсестрам відділень забезпечити наявність і доступність для ознайомлення вище викладених правил пацієнтів, відвідувачів та медичного персоналу відділень; медперсонал відділень при поступленні пацієнтів повинен надати пацієнтам повну інформацію щодо поведінки пацієнтів та відвідачів.

Додатком до вище вказаного наказу визначено, зокрема, що відвідування хворих здійснюється з дозволу завідуючого відділенням або з дозволу чергового лікаря.

07.08.2008 року головним лікарем ВОКЕД ОСОБА_3 видано наказ №38 про службове розслідування скарги ОСОБА_2, в результаті якого встановлено, що пацієнт ОСОБА_2 був належним чином ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку диспансеру, значить свідомо порушував їх, а дії чергового лікаря відділення АРІТ ОСОБА_4 є виправданими і в межах його компетенції.

Згідно висновку засідання клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров'я та курортів Вінницької облдержадміністрації №4 від 25.07.2013 року пацієнту ОСОБА_2 клінічний діагноз на рівні поліклініки та стаціонару ВОКЕД встановлювався своєчасно. Відповідно до змін у стані здоров'я проводились додаткові методи обстеження та консультації у «вузьких» спеціалістів з метою оцінки змін у стані здоров'я, оцінки прогресування ускладнень захворювання. Всі необхідні лабораторні, біохімічні, інструментальні методи обстеження хворому проводились. При потребі, пацієнт як під час стаціонарного лікування, так і при зверненні в консультативну поліклініку диспансеру, консультувався суміжними спеціалістами: окулістом, хірургом, невропатологом. Відповідно до діючих нормативних документів, диспансерний нагляд за хворими медичний заклад третинного рівня, яким є Вінницький обласний клінічний ендокринологічний диспансер, не веде. Аналіз «медичних карт стаціонарного хворого» від 2008 року №1394 та №2127 доводить, що ОСОБА_2 отримував адекватне, згідно його стану, лікування. На час його лікування в 2008 році, Міністерством охорони здоров'я України ще не було розроблено та затверджено протоколи лікування хворих з цукровим діабетом. Такі протоколи були затверджені вперше наказом МОЗ України від 22.05.2009 року №356 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «ендокринологія»». На момент стаціонарного лікування (2008 рік) діяв лише наказ МОЗ України з рекомендаціями щодо надання медичної допомоги дорослому населенню в амбулаторно-поліклінічних закладах за спеціальністю «ендокринологія» п.1.1.5 (яким була поліклініка МКЛ №2 м. Вінниці).

Вінницький обласний клінічний ендокринологічний диспансер, згідно п.п.1.1.3 Переліку закладів охорони здоров'я наказу МОЗ України від 28.10.2002 року №385 - належить до групи спеціалізованих лікувально-профілактичних закладів і жодних регламентуючих наказів щодо якості стаціонарної допомоги ендокринологічних хворих на 2008 рік не існувало. Діагноз «проліферативної діабетичної ретинопатії» пацієнту встановлено вперше в 2003 році. Потреба в спеціалізованому лікуванні в плановому порядку цієї патології на рівні спеціалізованих медичних закладів поза межами Вінницької області виникла 02.07.2008 року, коли пацієнту рекомендували консультацію в провідних спеціалізованих клініках України з даної проблеми, мікрохірургії ока, та Науково-дослідному інституті очних хвороб ім. Філатова. Гострий стан, що потребував надання офтальмологічної допомоги пацієнту, діагностований 25.09.2008 року і одразу ж призначено відповідне лікування. Медична допомога пацієнту ОСОБА_2 в Вінницькому обласному клінічному ендокринологічному диспансері надавалась кваліфіковано та своєчасно.

Відповідно до Рецензії доктора медичних наук, професора кафедри ендокринології з курсом післядипломної освіти Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова ОСОБА_8 на медичну карту амбулаторного хворого №28840 та історії хвороб №1394 та №2127 за 2008 рік пацієнт ОСОБА_2, 1948 р. н., житель м. Вінниця хворіє на цукровий діабет з 1979 року, тобто 34 роки. Цукровий діабет відноситься до важкої пожиттєвої хвороби і проявляється хронічними серцево-судинними ускладненнями, так званими, діабетичними ангіопатіями (ретинопатія, нефропатія, ангіопатія нижніх кінцівок, ураженням коронарних та церебральних судин), які мають схильність до постійного прогресування, навіть, при хорошій компенсації цукрового діабету. Перше звернення хворого ОСОБА_2 в обласний клінічний ендокринологічний диспансер було 15.02.1979 року і тоді ж він був госпіталізований в терапевтичне відділення, де знаходився на лікуванні з 15.02.1979 року по 07.03.1979 року. Було проведено адекватне лікування, підібрана доза інсуліну. В подальшому хворий, практично, щорічно звертався в ВОКЕД за медичною допомогою та одинадцять разів знаходився на стаціонарному лікуванні. Перші зміни зі сторони судин очного дна були зафіксовані окулістом 27.03.1991 року і поставлений діагноз: «Діабетична проста початкова ретинопатія, слабка міопія». Як свідчать вітчизняні та зарубіжні діабетологи, діабетична ретинопатія має постійну тенденцію до прогресування і, як правило, переходить в останню III стадію проліферативну ретинопатію. Специфічного лікування цього важкого ускладнення, окрім, компенсації цукрового діабету та лазерної фотокоагуляції на теперішній час ні в Україні, ні в зарубіжних країнах немає. Що стосується клінічного діагнозу, додаткових методів обстеження та лікування можна зробити слідуючі висновки: 1) Клінічний діагноз виставлявся своєчасно, повно, згідно сучасним вимогам до діагнозу. 2) Всі необхідні лабораторні, біохімічні та інструментальні методи обстеження хворому були проведені. 3) Як правило, хворий був консультований суміжними спеціалістами: окулістом, хірургом, невропатологом. 4) При аналізі історії хвороб видно, що хворому було представлено адекватне, згідно його загального стану, лікування, що підтверджується сучасними протоколами.

Медична допомога хворому ОСОБА_2 надавалась кваліфікована та своєчасна.

Відповідно до висновку експертів Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи №157к від 23.12.2013 року, згідно даних медичних карт №1394, №2127 стаціонарного хворого Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру ОСОБА_2, 1948 р. н., а також даних медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_2 у хворого під час перебування його на стаціонарному лікуванні у названому лікувальному закладі було діагностовано «діагноз заключний клінічний, основний - Цукровий діабет, 1-й тип, важка форма, декомпенсація; ускладнення - діабетичний кетоацидоз II ст., діабетична ангіопатія ніг ІІІ ст. Ішемія III. Діабетична стопа 0, проліферативна гіпертонічно-діабетична ретинопатія. Діабетична нефропатія. 4 ст. Дисциркулярторна енцефалопатія 2 ст. змішаного ґенезу. Діабетична деструктивно - сенсорна невропатія ніг явна стадія. Діабетична кардіопатія. Вторинна артеріальна гіпертензія; супутній - ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. СН 0. Облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. Пептична виразка цибулини 12 палої кишки, стадія нестійкої ремісії». Вивчивши «Протоколи надання медичної допомоги за спеціальністю ендокринологія», затверджені наказом МОЗ України за №356 від 22.05.2009 року, «Стандарти лікування хворих з ендокринною патологією у відділенні АРІТ» затверджених головним лікарем ОСОБА_3 від 16.01.2006 року, а також оцінивши результати висновків клініко-експертної комісії, від 25.07.2013 року, рецензії медичних карт стаціонарного хворого, судово-медична експертна комісія вважає, що клінічний діагноз виставлявся в кожному випадку своєчасно, медична допомога на рівні поліклініки та стаціонару Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру надавалася відповідно до вимог вищезгаданих нормативних документів. Вказані в медичних картках «несприятливі наслідки» - «діабетичний кетоацидоз II ст., діабетична ангіопатія ніг ІІІ ст. Ішемія III. Діабетична стопа 0, проліферативна гіпертонічно-діабетична ретинопатія. Діабетична нефропатія. 4 ст. Дисциркулярторна енцефалопатія 2 ст. змішаного ґенезу. Діабетична деструктивно - сенсорна невропатія ніг явна стадія. Діабетична кардіопатія. Вторинна артеріальна гіпертензія» - пов'язані з важкістю перебігу основного захворювання - цукровим діабетом, на який ОСОБА_2, згідно даних медичних документів, страждає з 1979 року. Судово-медична експертна комісія не відмічає причинно-наслідкового зв'язку між лікувально-діагностичною тактикою лікарів, причетних до лікування ОСОБА_2 під час його перебування на стаціонарному лікуванні у 2008 році у Вінницькому обласному клінічному ендокринологічному диспансері та розвитком у нього вказаних ускладнень цукрового діабету.

Згідно висновку експерта ДУ «ОСОБА_9 бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» повторної судово-медичної експертизи № 93/14 від 25.07.2014 року, комісія експертів прийшла до наступних підсумків.

Як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого цукровий діабет першого типу був діагностований у ОСОБА_2 у лютому 1979 року. Вказане захворювання характеризувалося важким, лабільним, прогресуючим перебігом з ознаками декомпенсації, наявністю кетоацидозу, розвитком патологічних змін у внутрішніх органах. Так в 1991 році було встановлено наявність діабетичного гепатозу, діабетичної нейроангіопатії та полінейропатії нижніх кінцівок, простої діабетичної ретинопатії обох очей, а в травні 2000 року вже діагностовано непроліферативну діабетичну ретинопатію. Діагноз "проліферативної діабетичної ретинопатії" пацієнту вперше встановлений у 2003 році. У липні 2003 року у ОСОБА_2 діагностовано помутніння скловидного тіла правого ока, проліферативну діабетичну ретинопатію, ангіопатію ніг III стадії, нейроішемічну діабетичну стопу, діабетичну нефропатію IV ст., діабетичну дистальну сенсорну полінейропатію ніг, енцефалопатію, гепатоз, кетоз, діабетичну міокардіодистрофію, а в 2005 році, в зв'язку з прогресуючим перебігом цукрового діабету, у ОСОБА_2 стався преретинальний крововилив правого ока. 25.09.08 року офтальмологом поставлений діагноз: "деструкція скловидного тіла правого ока. Частковий гемофтальм лівого ока. Преретинальний крововилив. Проліферативна діабетична ретинопатія". Згідно даних спеціальної медичної літератури, вказане ускладнення може розвиватись за наявності проліферативної діабетичної ретинопатії, навіть за умов надання своєчасного та повного лікування та забезпеченні компенсованого перебігу цукрового діабету.

Недоліків при обстежені ОСОБА_2 у червні-липні та вересні 2008 року лікарем-офтальмологом не виявлені. Однак, після встановлення діагнозу "помутніння скловидного тіла правого ока, проліферативна діабетична ретинопатія" в 2003 році, надати кваліфіковану медичну допомогу можливо лише в умовах спеціалізованого офтальмологічного відділення спеціалізованої клініки у Центрі мікрохірургії ока (м. Київ) або в НДІ хвороб ока імені Філатова (м. Одеса), а не в умовах ендокринного відділення ОКЕД. Але рекомендації лікування у ЦМХО зазначені лише 02.07.2008 року. Саме відсутність такого спеціалізованого лікування прискорило прогресування ретинопатії та утрату зору.

Згідно з медичною карткою стаціонарного хворого №1394 ОСОБА_2 17.06.2008 року поступив до Вінницького обласного клініко-ендокринологічного диспансеру, де йому до 04.07.2008 року надавалась медична допомога з діагнозом: цукровий діабет І важка форма, стадія декомпенсації, діабетичний кетоацидоз, дистальна сенсорна полінейропатія ніг проліферативна ретинопатія III, нефропатія IV, вторинна артеріальна гіпертензія, ішемічна хвороба серця, кардіосклероз облітеруючий атеросклероз судин ніг, пептична виразка цибулини 12-ти палої кишки, активна фаза. За результатами обстеження хворого офтальмологом 02.07.2008 року виявлено деструкцію скловидного тіла правого ока, гострота зору якого складала 0,01, та проліферативну діабето - гіпертрофічну ретинопатію, макулопатію, з гостротою зору на ліве око - 0,2. Хворому було призначено відповідне медикаментозне лікування. У 2010 році рекомендовано консультацію і хірургічне лікування в Центрі мікрохірургії ока в м. Києві.

Згідно медичної картки стаціонарного хворого №2127 ОСОБА_2 22.09.2008 року поступив до Вінницького обласного клініко-ендокринологічного диспансеру (ВОКЕД), де йому до 25.09.2008 року надавалась медична допомога з діагнозом: цукровий діабет 1т. важка форма декомпенсація, діабетичний кетоацидоз ІІ ст, діабетична ангіопатія ніг III, ішемія III, діабетична стопа, проліферативна гіпертонічно - діабетична ретинопатія, діабетична нефропатія IV ст., дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. змішаного ґенезу, діабетична дистальна сенсорна полінейропатія, діабетична кардіопатія, вторинна артеріальна гіпертензія, ІХС атеросклеротичний кардіосклероз СН 0,облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок, пептична виразка цибулини 12-ти палої кишки, ст. нестійкої ремісії.

Відповідно до медичної документації, в період перебування в умовах стаціонару Вінницького обласного клініко-ендокринологічного диспансеру «в червні-липні та вересні 2008 року» ОСОБА_2 проводились обстеження та надавалось лікування, які не в повній мірі відповідали встановленому діагнозу, а саме не має показників глікованого гемоглобіну, ліпідограми. Хворому вводився розчин амінокислот ("Інфезол"), що є протипоказаним при деструкції скловидного тіла і крововиливах, та не можна його поєднувати з тіосульфатом натрію, сульфатом магнезії. Крім того, при високих рівнях цукру крові ОСОБА_2 вводились 10% і 40% розчини глюкози, що також були не показані. Оскільки призначена інсулінотерапія не забезпечувала нормального рівня глікемії та компенсації стану хворого, то це потребувало додаткової корекції дози та частоти введення інсуліну, яка, як вбачається з медичної документації, не завжди проводилась. Підвищення артеріального тиску на тлі проведення інтенсивної терапії теж потребувало коррекції гіпотензивних препаратів, але в стаціонарних медичних документах вказівки на це немає. За наявності у ОСОБА_2 скарг на погіршення зору 22.09.2008 року, при надходженні на стаціонарне лікування, виклик офтальмолога для обстеження лише 25.09.2008 року не можна вважати своєчасним (згідно запису окуліста в амбулаторній карті від 10.10.2008 року «приймає лікування від 25.09.2008 року. Відмічає позитивну динаміку (покращення зору на праве око, ліве око - без змін)...». Крім того хворому при виписці слід було рекомендувати подальше лікування в умовах спеціалізованого офтальмологічного стаціонару (наприклад ЦМХО м. Києва).

Згідно запису офтальмолога в амбулаторній карті від 04.11.2010 року у ОСОБА_10 за результатами обстеження на той час мало місце проліферативна ретинопатія (III) обох очей, незрілі ускладнені катаракти обох очей (тотальне помутніння кришталика гемофтальм 1/3 порожнини правого ока, 2/3 лівого ока), V-подібне відшарування сітківки правого ока, тотальне відшарування сітківки лівого ока.

Згідно висновку експерта ДУ «ОСОБА_9 бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» додаткової повторної судово-медичної експертизи №409/14 від 31.03.2015 року, комісія експертів прийшла до наступних підсумків. Згідно наданої для проведення експертизи медичної документації у ОСОБА_2 діагностувались такі захворювання: Цукровий діабет, І тип, важка форма Проліферативна діабетична ретинопатія обох очей. Катаракта обох очей. Діабетична ангіопатія ніг. Діабетична стопа. Діабетична нефропатія. Вторинна артеріальна гіпертензія. ІХС. Згідно консультативного заключення «Офтальмологічної клініки професора Сергієнка» при огляді ОСОБА_2 26.11.2014 року встановлено: «...VOD - рахунок пальців б. о. VOS - р.1.inserna...». Такий ступінь зниження зору у ОСОБА_2 можна вважати «повною втратою ним функцій зору». При вивченні медичної карти стаціонарного хворого №1394 виявлено, що в щоденниках за 01.07-04.07.2008 року динаміка зміни цукру крові не відображена, що не дозволяє встановити ступінь компенсації перебігу основного захворювання та оцінити обґрунтованість та своєчасність виписки хворого з стаціонару (04.07.2008 року).

Згідно записів в медичній карті стаціонарного хворого №2127 виявлено, що 22-24.09.2008 року у ОСОБА_2 визначались коливання цукру крові в межах від 3,5 ммоль/л до 14,0 ммоль/л, 24.09.2008 року призначалось 9-кратне введення інсулінопрепаратів протягом доби. Вказане свідчить про відсутність досягнення стабільної компенсації цукрового діабету на момент виписки (25.09.2008 року), тобто, зважаючи на стан хворого, виписка була проведена передчасно, втім, враховуючи значну тривалість цукрового діабету у хворого, лабільність та важкість його перебігу, вказати, чи вплинула на стан здоров'я ОСОБА_2 передчасна виписка з стаціонару, і яким чином, неможливо. Причини передчасної виписки з стаціонару ОСОБА_2 експертній комісії невідомі. Нормативні документи, які регламентують виписку зі стаціонару хворих на цукровий діабет, діючі на 2008 рік, в розпорядженні комісії відсутні.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про ненадання ОСОБА_2 при госпіталізації необхідної, належної медичної допомоги, що проявилось у подальшому лікуванні, яке не в повній мірі відповідало встановленому діагнозу, протиправними та такими, що порушили права, свободи і законні інтереси позивача в сфері охорони здоров'я, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку судово - медичної експертизи №93/14 від 25.07.2014 року ОСОБА_2 проводилось обстеження та надавалось лікування, які не в повній мірі відповідали встановленому діагнозу, а саме не має показників глісованого гемоглобіну, ліпідограми. Хворому вводився розчин амінокислот («Інфезол»), що є протипоказаним при деструкції скловидного тіла і крововиливах, та не можна його поєднувати з тіосульфатом натрію, сульфатом магнезії. Крім того, при високих рівнях цукру крові ОСОБА_2 вводились 10% і 40% розчини глюкози, що також були не показані. Оскільки призначена інсулінотерапія не забезпечувала нормального рівня глікемії та компенсації стану хворого, то це потребувало додаткової корекції дози та частоти введення інсуліну, яка як вбачається з медичної документації, не завжди проводилась. Підвищення артеріального тиску на тлі проведення інтенсивної терапії теж потребувало коррекції гіпотензивних препаратів, але в стаціонарних медичних документах вказівки на це немає. Також за наявності у ОСОБА_2 скарг на погіршення зору 22.09.2008 року при надходженні на стаціонарне лікування, виклик офтальмолога для обстеження лише 25.09.2008 року не можна вважати своєчасним (згідно запису окуліста в амбулаторній карті від 10.10.2008 року «приймає лікування від 25.09.2008 року… відмічає позитивну динаміку(покращення зору на праве око, ліве око - без змін)… Крім того хворому при виписці слід було рекомендувати подальше лікування в умовах спеціалізованого офтальмологічного стаціонару (наприклад ЦМХО м. Києва).

Згідно запису офтальмолога в амбулаторній карті від 04.11.2010 року у ОСОБА_2 за результатами обстеження на той час мало місце проліферативна ретинопатія (ІІІ)обох очей, незрілі ускладненні катаракти обох очей (тотальне помутніння кришталика гемофтальм 1/3 порожнини правого ока, 2/3 лівого ока), V - подібне відшарування сітківки правого ока, тотальне відшарування сітківки лівого ока.

Виникнення гемофтальму лівого ока, виявленого в період лікування у Вінницькому обласному клініко - ендокринологічному диспансері, з розвитком помутніння скловидного тіла, а також відшарування сітківок обох очей з порушенням функції зору, обумовлене комплексом факторів: прогресуючим тяжким перебігом та ускладненнями основного захворювання (цукрового діабету 1 типу) та вказаними вище недоліками в наданні медичної допомоги. Тобто, факт порушення в частині надання необхідної належної медичної допомоги, судово - медичною експертизою був виявлений та встановлений експертами.

Визнаючи дії ВОКЕД при здійсненні архівування історій хвороби ОСОБА_2 №1394 та №2127 за 2008 р. такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, чим були порушені права та законні інтереси ОСОБА_2 в сфері охорони здоровя та визнаючи дії ВОКЕД такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права і законні інтереси ОСОБА_2 в архівній та медичній сферах, суд першої інстанції виходив з того, що оригінали указаних історій хвороби №1394 та №2127 протягом 4-х років (з 2008 року по 2012 рік) зберігалися в архівному відділенні ВОКЕД, однак, вони архівованими, як того вимагає архівне законодавство не були. Таке архівне збереження історій хвороби пацієнтів диспансеру суперечить вимогам архівного законодавства. Історії хвороби ОСОБА_2 №1394 та №2127 не архівовані, в них відсутня нумерація сторінок, вони не прошиті, на них не має твердих обкладинок та відсутній архівний номер.

Визнаючи дії ВОКЕД в частині ненадання ОСОБА_2 при госпіталізації, передбаченої законом, необхідної медичної інформації щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для життя і здоров'я, а також проведення медичного втручання в організм ОСОБА_2 без отримання на це інформаційної добровільної згоди від ОСОБА_2, порушенням вимог закону, прав і свобод в сфері охорони здоров'я при наданні медичної допомоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що 17 червня та 22 вересня 2008 року під час госпіталізації ОСОБА_2 у відділення АРІТ диспансеру медична інформація, передбачена ст.39 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров'я» та ст.285 ЦК України, лікарями відділення не надавалась, питання про отримання згоди на медичне втручання ОСОБА_2 не ставилось, згоди на медичне втручання позивач не надавав, що свідчить про порушення медичними працівниками відділення АРІТ права на отримання необхідної медичної інформації та вчинення медичного втручання в організм. При кожній госпіталізації ОСОБА_2 був при свідомості, а тому, за викладених обставин, мав право на передбачену законом, необхідну медичну інформацію щодо лікувального процесу та можливих ризиків настання тяжких наслідків для його життя і здоровя, а також проведення медичного втручання в його організм за його згодою.

Визнаючи факт розповсюдження конфіденційної інформації про стан здоров'я ОСОБА_2 без його згоди серед третіх осіб порушенням прав, свобод і законних інтересів людини та недотримання приписів Конституції України, вимог інформаційного та медичного законодавства, суд першої інстанції виходив з того, що головний лікар ОСОБА_3, як розпорядник інформації про стан здоров'я пацієнта ОСОБА_2 його згоди і дозволу на її використання і поширення не отримував, а тому, надавши київському фахівцю, завідуючому кафедрою діабетології національної академії післядипломної освіти ім. Шупіка Маньківському медичні документи, в яких міститься конфіденційна інформація про стан здоров'я хворого діяв незаконно, всупереч вимог закону.

Стягуючи з адміністрації ВОКЕД на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 гривню, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено заподіяння йому моральної шкоди.

Оскільки рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, то відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення в цій частині. Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду у вказаній частині, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволені позовних вимоги про:

- визнання дій адміністрації ВОКЕД диспансеру жорсткими та нелюдськими по відношенню до важкохворих пацієнтів медзакладу, суд першої інстанції виходив з того, що жодного належного та допустимого доказу, який вказував би на те, що працівники медичного закладу поводили себе жорстко та не по-людськи по відношенню до пацієнтів та й самого позивача суду не надано.

- відновлення порушених прав і свобод ОСОБА_2 в сфері охорони здоров'я та щодо зобов'язання адміністрацією диспансеру безвідмовно надавати позивачу необхідну медичну допомогу в повному обсязі в умовах стаціонару, як того вимагає закон, медичні правила і стандарти, суд першої інстанції виходив з того, що по справі встановлено, що відмови з боку працівників диспансеру щодо надання ОСОБА_2 необхідної медичної допомоги не було, а тому не можливо відновити порушенні права і свободи в сфері охорони здоров'я ОСОБА_2 без доказів того, що їх було порушено.

- визнання вчиненою черговим лікарем відділення АРІТ ОСОБА_4 та підтриману адміністрацією ВОКЕД заборону допуску до пацієнтів стаціонару, відвідувачів, що мала місце 22.06.2008 року, незаконним та непрофесійним діянням, що суперечить медичному законодавству та порушує права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні сам позивач зазначав, що його дружина - лікар відвідувала його в диспансері, тобто жодної заборони щодо відвідування позивача з боку чергового лікаря відділення АРІТ ОСОБА_4 та адміністрації ВОКЕД не було, а тому не було допущено порушення прав позивача в даному випадку. Суд також виходив з того, що вимога позивача щодо заборони лікарем ОСОБА_4 відвідування хлопчика, який лікувався поруч, що, є порушенням природного права хворої людини, є необґрунтованою, оскільки позивач ОСОБА_2 не є законним представником хлопчика, в матеріалах справи відсутня довіреність на його ім'я щодо представлення інтересів хлопчика, а тому ОСОБА_2 не уповноважений представляти інтереси малолітнього паціента лікарні в суді щодо захисту його інтересів, які, на думку позивача, були порушені лікарем ОСОБА_4

- визнання запису, зробленого лікарем ОСОБА_4 в історії хвороби ОСОБА_2 станом на 22.06.2008 року про «агресивну налаштованість до медичного персоналу» та запис вчинений 22.06.2008 року в історії хвороби ОСОБА_2 №1394 про заборону допуску родичів до пацієнтів відділення АРІТ диспансеру такими, що не відповідають дійсності та вимогам закону, суд першої інстанції виходив з того, що заявляючи вимоги позивачем не вірно обрано спосіб захисту звернення до суду, які в даному випадку регламентуються Книгою 2 ЦК України.

- розгляд скарги на дії лікаря ОСОБА_4 проведеного адміністрацією ВОКЕД упередженим, некомпетентним та протиправним діянням, яким порушено конституційне право на звернення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь головного лікаря ВОКЕД ОСОБА_3 №667 від 07.08.2008 року є вичерпною, такою, що викладена у доступній формі, з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому будь-яких порушень прав позивача при розгляді його скарги на дії лікаря ОСОБА_11 судом встановлено не було.

- визнання звернення групи лікарів до адміністрації ВОКЕД про намір не надавати ОСОБА_2 в подальшому медичну допомогу протиправним і непрофесійним діянням, яке суперечить закону, лікарським обов'язкам та клятві лікаря, суд першої інстанції виходив з того, що дана вимога не знайшла свого підтвердження під час судового слідства та спростовується матеріалами справи, адже у відповіді №667 від 07.08.2008 року головного лікаря ВОКЕД ОСОБА_3 зазначено, що скарга ОСОБА_2 була зачитана на лікарській нараді від 01.08.2008 року. Лікарі диспансеру, що приймали участь у лікуванні ОСОБА_2 і в результаті чиїх дій був своєчасно виставлений діагноз і ОСОБА_2 була надана кваліфікована допомога, висловили адміністрації диспансеру про свій намір у разі наступного звернення ОСОБА_2 в диспансер, скористатись своїм правом, наданим ч.2 ст.34 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров'я», згідно якої лікуючий лікар має право відмовитися від подальшого ведення пацієнта, якщо останній не виконує медичних приписів або правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров'я, за умови, якщо це не загрожуватиме життю хворого. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посилання у відповіді №667 від 07.08.2008 року на дану норму ст.34 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров'я», не є відмовою лікарів від надання медичної допомоги ОСОБА_2, а є лише доведенням до відому останнього прав лікарів у випадку наявності конфлікту між паціентом та лікуючим лікарем. При цьому права ОСОБА_2 не були порушенні.

- визнання дій ВОКЕД при здійсненні архівування історій хвороби паціентів диспансеру такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, чим були порушені права та законні інтереси пацієнтів в сфері охорони здоровя та визнання дій ВОКЕД такими, що не відповідають вимогам архівного законодавства України та порушують права і законні інтереси пацієнтів в архівній та медичній сферах, суд першої інстанції виходив з того, що дані історії не були предметом судового слідства та судом не досліджувались, оскільки в даному випадку має спір приватно - правового характеру, крім цього, ОСОБА_2 не наділений повноваженнями представляти інтереси усіх паціентів диспансеру.

- визнання довідки про проходження в період з 03 по 04 липня 2008 року лабораторного дослідження сечі (глюкозо річного профілю) ОСОБА_2 сфальсифікованою, через не проведення даного лабораторного дослідження, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги в цій частині.

- визнання лікарською помилкою дії медичного персоналу відділення АРІТ, які двічі у червні та вересні 2008 року перед призначенням інтенсивного інфузійного лікування, а також в ході його проведення, не організували огляд очей ОСОБА_2 офотальмологом, отримання від нього необхідних консультацій і рекомендацій за наявністю уже проліферативної діабетичної ретинопатії, провели інтенсивне інфузійне лікування кетоацидозу діабетичного, в результаті чого стався розрив капіляру сітчатки очного яблука та крововилив, що призвело до повної втрати зору, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством України не передбачено таке поняття як «лікарська помилка», тоді як відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог.

- визнання існуючої у ВОКЕД практики щодо ненадання пацієнтам копії їх історії хвороби незаконною, такою, що порушує права, свободи та законні інтереси людини і громадянина в інформаційній сфері, доповнення розписки про ознайомлення паціента лікарні з його правами та обовязками, яка відбирається у нього при госпіталізації, пунктом про його право на отримання копії історії хвороби, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки первинна медична документація «Карта стаціонарного хворого 003/0», затверджена наказом МОЗ України №110 від 14.02.2012 року, є власністю закладу, з якою працює лікуючий лікар, тому для хворого передбачена виписка з історії хвороби, яку і отримав ОСОБА_2 При цьому, видача хворому лікувальним закладом засвідчених копій медичних карток амбулаторного хворого та медичних карток стаціонарного хворого чинним законодавством не передбачено.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що рішення суду в оскаржуваних частинах є законним і обґрунтованим, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду в цій частині, виходячи з нижченаведеного.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у рішенні не навів обґрунтованих мотивів відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання запису в історії хвороби №2127 про наполягання позивача на виписці з стаціонару додому неправдивим, яким сфальсифіковано волевиявлення важкохворого пацієнта щодо подальшого лікування, а також те, що суд першої інстанції з надуманих та необґрунтованих причин відмовив в задоволенні позову про анулювання запису з історії хвороби №1394 вчинених 22.06.2008 року лікарем ОСОБА_4 про «агресивну налаштованість пацієнта ОСОБА_2 до медичного персоналу» та визнання запису лікаря ОСОБА_4 про заборону допуску родичів до пацієнтів відділення АРІТ помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону, адже заявляючи зазначені вимоги позивачем не вірно обрано спосіб захисту звернення до суду, які в даному випадку регламентуються Книгою 2 ЦК України. Таких способів захисту цивільного права, як визнання запису неправдивим, помилковим та його анулювання, чинним законодавством не передбачено. Крім того, судова колегія звертає увагу, що бажання пацієнта на виписці не може бути для лікаря вирішальним щодо визначення терміну стаціонарного лікування, а вирішується лікарем в залежності від стану здоровя пацієнта.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання дій медпрацівників АРІТ неорганізувавших обстеження очей пацієнта офтальмологом за наявності у нього проліферативної діабетичної ретинопатії (важка хвороба очей) перед застосуванням до хворого інтенсивної інфузійної терапії, що призвело до тяжких наслідків для його здоровя лікарською помилкою, дійшов помилкового висновку через невідповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія вважає безпідставними, оскільки такого способу захисту цивільного права, як визнання дій (біздіяльності) лікаря «лікарською помилкою» чинним законодавством також не передбачено, а суд відповідно до ст. 4 ЦПК України, захищає порушене право, лише у спосіб визначений законом. Окрім того, дана вимога заявлена позивачем до невизначеного кола осіб - медпрацівників АРІТ, яких позивач не визначив у позові відповідачами у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання існуючої у ВОКЕД практики щодо ненадання пацієнтам копії їх історії хвороби незаконною, такою, що порушує права, свободи та законні інтереси людини і громадянина в інформаційній сфері, судова колегія вважає частково обґрунтованими, оскільки висновки місцевого суду про те, що видача хворому лікувальним закладом засвідчених копій медичних карток амбулаторного хворого та медичних карток стаціонарного хворого чинним законодавством не передбачено, є помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до ст.3 Європейської хартії прав пацієнта кожен має право на отримання будь-якої інформації про свій стан здоровя, про медичні послуги (і способах отримання цих послуг), а також про все, що доступно завдяки науково-технічному прогресу.

Згідно з п.1 ст.39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» пацієнт, який досяг повноліття, має право на отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров'я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються його здоров'я.

Зазначене свідчить про те, що пацієнт, який досяг повноліття, має право на отримання медичної інформації про себе, в тому числі на отримання копії історії хвороби, обмеження такого права порушувало б право пацієнта на інформацію про свій стан здоровя. Судова колегія погоджується також з доводами апеляційної скарги про те, що місцевий суд необґрунтовано послався у рішенні на наказ МОЗ України №110 від 14.02.2012 року, який не регулює спірні правовідносини за 2008 рік.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що позовні вимоги про визнання існуючої у ВОКЕД практики ненадання пацієнтам копії їх історії хвороби незаконною, такою, що порушує права, свободи та законні інтереси людини і громадянина в інформаційній сфері; зобовязання адміністрації ВОКЕД безвідмовно видавати на прохання пацієнта копію його історії хвороби; доповнення розписки про ознайомлення пацієнта лікарні з його правами та обовязками, яка відбирається у нього при госпіталізації, пунктом про його право на отримання копії історії хвороби, заявлені щодо невизначеного кола осіб і є абстрактними.

ОСОБА_2 не ставиться вимога щодо нього особисто, і, як він пояснив апеляційному суду, копії зі своєї картки він отримав, а тому судова колегія вважає, що в цій частині позовні вимоги, саме з наведених вище підстав, задоволенні бути не можуть, не зважаючи на невірну мотивацію відмови в цій частині місцевого суду.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що позивач не був вправі захищати права хлопчика так як не мав на це повноважень і не міг представляти його інтереси, оскільки згідно з ч.1 ст.19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного прав та права іншої особи від порушень і протиправних посягань, а також на те, що захист прав і свобод важкохворої дитини від протиправних посягань є загальнолюдським моральним обовязком кожного, особливо стосувалося позивача, як члена офіційно зареєстрованого комітету захисту прав людини, про що суду було відомо, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки позивач ОСОБА_2 не є законним представником цієї неповнолітньої дитини, будь-яких повноважень представляти інтереси хлопчика ОСОБА_2 не надавались, а тому він не має права предявляти позовні вимоги від імені неповнолітнього та в його інтересах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про розгляд скарги на дії лікаря ОСОБА_4 проведеного адміністрацією ВОКЕД упередженим, некомпетентним та протиправним діянням, яким порушено конституційне право позивача на звернення, оскільки не врахував, що в ході розгляду скарги головний лікар ВОКЕД ОСОБА_12 не дотримався вимог ст.ст. 1, 9, 15, 19 Закону України «Про звернення громадян», судова колегія вважає також необґрунтованими, оскільки головний лікар ВОКЕД ОСОБА_3 після перевірки фактів викладених у зверненні надав відповідь за №667 від 07.08.2008 року з дотриманням вимог чинного законодавства. Сам по собі той факт, що зміст відповіді позивача не влаштував, не вказує на порушення законодавства та прав позивача відповідачем при розгляді скарги на дії лікаря ОСОБА_11

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання дій адміністрації ВОКЕД диспансеру жорсткими та нелюдськими по відношенню до важкохворих пацієнтів медзакладу, оскільки місцевий суд не прийняв до уваги, що своїм рішенням від 20.05.2016 року визнав дії адміністрації та медичного персоналу ВОКЕД при наданні пацієнту ОСОБА_2 медичної допомоги протиправним та такими, що порушили його права, свободи і законні інтереси в сфері охорони здоровя, та не взяв до уваги те, що працівники відділення АРІТ 20.09.2008 року виписали важкохворого сліпого пацієнта з медзакладу додому у важкому стані без надання медичної допомоги у повному обсязі відповідно до існуючих медичних стандартів, сфальшувавши в історії хвороби №2127 його волевиявлення, судова колегія вважає також безпідставними, оскільки жодного належного та допустимого доказу, який вказував би на те, що працівники медичного закладу поводили себе жорстко та не по-людськи по відношенню до позивача суду не надано.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що рішення суду в цих частинах є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Разом з тим, судова колегія вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що задовольняючи позовні вимоги та визнавши дії ВОКЕД протиправними та такими, що порушили права і свободи позивача в сфері охорони здоровя, суд першої інстанції не дав належної юридичної оцінки діям ВОКЕД, щодо неналежного надання позивачу медичної допомоги, а саме його передчасній виписці з медзакладу.

Судова колегія враховує, що згідно з висновком експерта №409/14 від 31.03.2015 року при вивчені медичної картки стаціонарного хворого №1394 виявлено, що в щоденниках за 01.07-04.07.2008 року динаміка зміни цукру крові не відображена, що не дозволяє встановити ступінь компенсації перебігу основного захворювання та оцінити обґрунтованість та своєчасність виписки хворого з стаціонару (04.07.2008 року). Згідно записів в медичній картці стаціонарного хворого №2127 виявлено, що 22-24.09.2008 року у ОСОБА_2 визначались коливання цукру крові в межах від 3,5 ммоль/л до 14,0 ммоль/л, 24.09.2008 року призначалось 9-кратне введення інсулінопрепаратів протягом доби. Вказане свідчить про відсутність досягнення стабільної компенсації цукрового діабету на момент виписки (25.09.2008 року), тобто, зважаючи на стан хворого, виписка була проведена передчасно, втім враховуючи значну тривалість цукрового діабету у хворого, стабільність та важкість його перебігу, вказати, чи вплинула на стан здоровя ОСОБА_2 передчасна виписка з стаціонару, і яким чином, неможливо.

Таким чином, суд першої інстанції відмовляючи повністю в задоволенні позовних вимог в цій частині, залишив поза увагою висновок експерта №409/14 від 31.03.2015 року, зокрема в частині того, що виписка ОСОБА_2 25.09.2008 року, зважаючи на стан хворого, була проведена передчасно, що на думку колегії суддів призвело до невірного вирішення спору в цій частині.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що позов в частині визнання дії адміністрації Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру щодо передчасного виписання ОСОБА_2 25.09.2008 року з медзакладу протиправними та такими, що порушили його права і свободи в сфері охорони здоровя є обґрунтованим у звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цієї вимоги, оскільки позивачем не доведено його передчасна виписка саме у примусовому порядку у важкому стані, окрім цього, стороною по справі є лікувальний заклад, а не адміністрація.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при вирішенні питання з постановленням ухвал щодо прийняття заяви позивача від 22.03.2016 року про збільшення позовних вимог та про відмову у призначенні повторної комісійної судово-медичної експертизи (ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2016 року), не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваних частинах з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2016 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання дії Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру щодо передчасного виписання ОСОБА_2 25.09.2008 року з медзакладу протиправними та такими, що порушили його права і свободи в сфері охорони здоровя скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати дії Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру щодо передчасного виписання ОСОБА_2 25.09.2008 року з медзакладу протиправними та такими, що порушили його права і свободи в сфері охорони здоровя.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_13

Судді: /підпис/ ОСОБА_9

/підпис/ ОСОБА_14

Згідно з оригіналом.

Суддя: