Справа № 442/7831/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4367/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Стебницької міської ради, Виконавчого комітету Стебницької міської ради, ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_6, Відділ Держгеокадастру в м. Дрогобичі, про визнання недійсними рішення, державних актів, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та усунення перешкод у користуванні землею загального користування.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним та неправильним встановленням обставин справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також неправильного визначення правовідносин. Вважає, що єдиним вірно встановленим фактом в оскарженому рішенні є зазначення її місця проживання. Вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що виконавчий комітет Стебницької міської ради перевищив свої повноваження при прийнятті оскарженого рішення та не розробив проекту землеустрою на земельні ділянки ОСОБА_4 Звертає увагу апеляційного суду на те, що позов визнав не тільки відповідач Стебницька міська рада, але і виконавчий комітет Стебницької міської ради, що не відображено в рішенні суду першої інстанції. Вважає, що районний суд неправильно застосував до спірних правовідносин ст.321 ЦК України, так як процес набуття права власності на землю відповідачкою не був законним. Всупереч вимогам ч.4 ст.174 ЦПК України районний суд не прийняв визнання позову відповідачами Стебницькою міською радою та виконкомом Стебницької міської ради. Також зазначає, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що ОСОБА_4 успадкувала саме ту земельну ділянку, яку їй заповіла ОСОБА_8

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом про визнання недійсними рішення, державних актів, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та усунення перешкод у користуванні землею загального користування.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства. який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Перелік категорій земель відповідно до їх цільового призначення був визначений ст.2 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 р. з наступними змінами і доповненнями), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, і одними з них є землі сільськогосподарського призначення, землі населених пунктів, землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико -культурного призначення та інші.

Власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування ( ст.3 ЗК України ( в ред.1990 року).

Статтею 4 ЗК України ( в ред.1990 року) визначено, що землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися в користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Не можуть передаватися у колективну та приватну власність: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), а також землі, надані для розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади та інші.

Відповідно ч.1 ст.22 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 р. з наступними змінами і доповненнями) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно ст.23 цього ж Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

З рішення виконкому Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області від 13.08.1998 року №280 вбачається, що п.2.4 даного рішення вирішено передати у приватну власність із земель постійного користування ОСОБА_8, яка проживає на АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 1400 кв.м для ведення особистого підсобного господарства. Лишки площею 693 кв.м надати їй в постійне користування для ведення садівництва.

На підставі даного рішення ОСОБА_8 19.11.1998 року був виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1400 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1.

Вказаний Державний акт на право приватної власності на землю знаходиться на а.с.18. і колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.

Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(ст.1217 ЦК України).

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Стебнику Львівської області померла ОСОБА_8.

07.03.2000 року ОСОБА_9 склала заповіт, спадкоємцем за яким є ОСОБА_4.

Згідно даного заповіту 05.05.2006 року державним нотаріусом Стебницької державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. відповідачу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкове майно складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 1400 кв.м, розташованої за цією ж адресою, що належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, виданого 19.11.1998 року на підставі рішення виконкому Стебницької міської ради від 13.08.1998 року за №280, зареєстрованого в книзі записів державних актів на землю №860.

Статтею 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Враховуючи наведене, на думку судової колегії, неспроможними є твердження апелянта про те, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що ОСОБА_4 успадкувала саме ту земельну ділянку, яку їй заповіла ОСОБА_8

05.02.2009 року ОСОБА_4 на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.05.2006 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0400 га та Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 площею 0,1000 га, які розташовані в АДРЕСА_1 (а.с. 35, 36).

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до позову. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На думку судової колегії, доводи апеляційної скарги у тій частині, що районний суд всупереч вимогам ч.4 ст.174 ЦПК України не прийняв визнання позову відповідачами Стебницькою міською радою та виконкомом Стебницької міської ради, є безпідставними, враховуючи наступне.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відтак, визнання позову цими двома відповідачами, зокрема у частині визнання незаконним та скасування рішення виконкому Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області від 13.08.1998 року №280, яке є актом одноразового застосування, було виконане шляхом видання 19.11.1998 року ОСОБА_8 Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1400 га.

Крім того, визнання позову цими двома відповідачами у зазначеній частині позовних вимог і як наслідок скасування рішення виконкому Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області від 13.08.1998 року №280 як просила позивач (апеляційним судом витребувано повний текст даного рішення)) порушувало б права інших 19 осіб, щодо яких воно ухвалено (у тому числі і позивача, яка є власником частини земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки згідно п.2.1 цього рішення вирішено передати у приватну власність земельну ділянку площею 2541 кв.м за даною адресою ОСОБА_11), так як скасовувало б правову підставу набуття цими особами у приватну власність земельних ділянок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті рішення №280 від 13.08.1998 року виконком Стебницької міської ради Дрогобицького району Львівської області не виходив за межі своєї компетенції і діяв в межах та в порядку, встановленому діючим на той час законодавством України (ч 2 ст.17 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 р. з наступними змінами і доповненнями), так як того, що такі повноваження не були делеговані виконкому сесією цієї ради позивачем не доведено, що є її обов'язком відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, а відтак твердження апелянта у цій частині є безпідставними.

Зазначення у рішенні №280 від 13.08.1998 року рішення 8-ї сесії Стебницької міської ради №6 від 28.03.1997 року стосується п.1.1 даного рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам, а доводи апелянта про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим - безпідставними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: