Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свою вимоги тим, що 04 жовтня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 9 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки. Відповідач порушила умови кредитного договору, Внаслідок чого у неї станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 26 812,09 грн., у тому числі: 7 963,15 грн. заборгованості за кредитом, 15 295,98 грн. заборгованості зі сплати відсотків, 1 800 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 252,96 грн. штрафу (процентна складова).

Заочним рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 812,09 грн., у тому числі: 7 963,15 грн. заборгованості за кредитом, 15 295,98 грн. заборгованості зі сплати відсотків, 1 800 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 252,96 грн. штрафу (процентна складова). Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник порушила свої кредитні зобов'язання, а тому з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість, у тому числі: заборгованість за кредитом, заборгованість зі сплати відсотків, заборгованість за пенею та комісією, штраф (фіксована частина), штраф (процентна складова).

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 04 жовтня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 9 600 грн. у вигляд встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки.

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 31 серпня 2015 року заборгованість відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становиь 26 812,09 грн., у тому числі: 7 963,15 грн. заборгованості за кредитом, 15 295,98 грн. заборгованості зі сплати відсотків, 1 800 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 252,96 грн. штрафу (процентна складова).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони кредитного договору погодили, що строк повернення кредиту в повному обсязі відповідає строку дії картки (а. с. 7).

Крім того, сторони також визначили, що порядок погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості (а. с. 7).

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14, від 22 жовтня 2014 року № 6-127цс14, від 07 жовтня 2014 року № 6-1295цс15.

Однак строк дії картки судами не встановлено, копія картки в матеріалах справи відсутня, отже також не досліджувалася.

Таким чином, суди не встановили строк дії картки, отже не встановили строк дії договору та порядок нарахування процентів після закінчення його дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку невстановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України із поєднанням зі ст. 1048 ЦК України, у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-1412цс16.

Відповідач заперечував проти нарахованої позивачем пені, оскільки вона не передбачена умовами та правилами надання банком послуг, які додані до позовної заяви. Разом з тим, в позовній заяві не міститься посилання на пункт договору, що передбачає нарахування пені.

Крім того, ОСОБА_3 заперечувала щодо нарахування комісії, розрахунок якої судами також не перевірено.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15.

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій не спростували вищевказані доводи відповідача, не перевірили наданий позивачем розрахунок заборгованості, не дослідили обґрунтованості та правильності такого розрахунку.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не перевірили розрахунок суми боргу, наданий позивачем, не встановили строк дії договору та порядок нарахування процентів, пені та комісії, а тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська