Справа № 346/3327/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1900/2016
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом та із урахуванням зменшених позовних вимог зазначала, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.11.2003р., копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.12.2003р., копії договору дарування 2/3 частини квартири від 09.11.2004 р., копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2004р. вона є власником квартири АДРЕСА_1. 14 травня 2008 року в зазначену квартиру за її згодою вселився та зареєструвався ОСОБА_4 Відповідно довідки виконкому Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 25.06.2015р. № 685 в квартирі проживають: ОСОБА_2 - власник; ОСОБА_4 - співжитель. Вказувала, що ОСОБА_4 в нетверезому стані неодноразово та систематично вчиняє щодо неї протиправні дії та насильство внаслідок чого вона вимушена була звертатись до Коломийського МВ УМВС із заявами про протиправну поведінку відповідача. Посилаючись на те, що систематичне порушення відповідачем правил співжиття роблять неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи впливу виявились безрезультатними, на підставі ст. 116 ЖК України просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою №1 по вул. Івана Миколайчука, 39 с. Корнич Коломийського району Івано-Франківської області шляхом виселення ОСОБА_4 із зазначеної квартири без надання іншого житла.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю і поділ спільного майна та із урахуванням уточнених позовних вимог зазначав, що зареєстрований та біля 10 років проживає з співмешканкою ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 разом із, яка перебуває у приватній власності цивільної дружини. Під час спільного проживання сторони покращували свої житлові умови, проводили ремонтні роботи, облагороджували подвіря, будувати господарські будівлі. Зокрема, у квартирі провели заміну вікон заміна на металопластикові в кількості 4 шт; замінили 6 штук дверей (вхідних та міжкімнатних); встановили огорожі (придбання матеріалу та робота із встановлення), залили доріжки на господарському подвірї до вхідних дверей квартири та криниці; провели заміну опалювальної системи (придбання котла, батарей, витрати з їх встановлення); провели заміну електрики та освітлювальних приладів у квартирі (розетки, світильники) та водопостачання до водостічної системи, встановлили дві каналізаційні ями; побудували ванну кімнату (придбання душової кабіни, плитки, санвузла, умивальника, пральної машини та їх встановлення); замінили кухню (придбання та встановлення плитки, придбання та встановлення пластикової вагонки, придбання кухонних меблів) провели ремонт у коридорі (придбання та встановлення пластикової вагонки); провели ремонт у житловій кімнаті (придбання та поклеювання шпалер, заміна меблів та дивану); побудували на подвірї новий гараж (на місці розташування старого); встановили нову дерев'яну огорожі навколо городу; замінили дах квартири; побудували підвальне приміщення на території домоволодіння (роботи із викопування підвального приміщення, залиття стін бетоном, роботи із укріплення стін, встановлення полиць тощо). Посилаючись на те, що спірна квартира значно покращена та істотно збільшилась у своїй вартості за рахунок спільних коштів сторін, просив встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сімєю як подружжя з 01 січня 2005 р., визнати спірну квартиру АДРЕСА_3 з господарським будівлями та спорудами спільною сумісною власністю сторін і в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 17/100 частини № 1 буд. № 39 по вул. Миколайчука в с. Корнич з господарським будівлями та спорудами, з врахуванням данних висновку експертизи.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_7 у користуванні та розпорядженні квартирою № 1 буд. № 39 по вул. Миколайчука в с. Корнич Коломийського району шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Задоволено зустрічний позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2008р. по вересень 2011р. В решті зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду , представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 М подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що у матеріалах справи немає доказів про систематичне порушення ОСОБА_4 правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Також вважає помилковим висновок суду про те, що проведені ремонтні роботи спірної квартири не привели до істотного покращення цєї квартири та збільшення її вартості, так як спростовуюся висновком судової будівельно-технічної експертизи. Разом з тим, невмотивований є висновок про встановлення факту спільного проживання з лютого 2008 року, в той час, як свідки підтверджували та не заперечувалось ОСОБА_2 про спільне проживання сторін значно раніше.

У судовому засіданні представник представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 М підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідача в спірній квартирі, створення конфліктних ситуацій, вчинення правопорушень і небажання виселитись на вимогу позивачки порушує право власності останньої, так як створює їй перешкоди у володінні та користуванні її майном, а тому підлягає захисту шляхом усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою № 1 буд. № 39 по вул. Миколайчука в с. Корнич Коломийського району шляхом виселення з даної квартири відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 11.11.2003р. та договору дарування 2/3 ча¬стин квартири від 09.11.2004р., копії витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.12.2003р. та 13.12.2004р. ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м. Також, позивачка відповідності до договору дарування земельної ділянки від 09.11.2004р. та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 045215 від 19.04.2005р. є власником 0,1039га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Згідно довідки виконкому Корницької сільської ради Коло¬мийського району від 25.06.2015р. № 685 в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані та проживають: позивача, як власник, та відповідач, як співжитель. Факт реєстрації сторін в даній квартирі також підтверджується довідкою виконкому Корницької сільської ради № 894 від 27.08.2015р.

Вироком Коломийського районного суду від 01 вересня 2014 року ОСОБА_4 визнано винуватим за ч.1 ст.125 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за умисне нанесення ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень на побутовому рівні у квартирі АДРЕСА_4 (а.с.15).

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Суд відхиляє постанову Коломийського МВ УМВС про відмову у порушенні кримінальної справи від 24.06.2012 року подану позивачкою як доказ про прушення ОСОБА_4 правил співжиття (а.с.12т.1) і таку ж постанову від 27.06.2014 року (а.с14,т.1), оскільки за їх змістом не встановленого факту неможливості для позивачки проживання в одній квартирі.

Отже, встановлено і вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 не подала суду доказів про систематичне порушення ОСОБА_4 правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ним у квартирі АДРЕСА_4.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наведені обставини не дають підстав для застосування ст. 116 ЖК Української РСР і виселення ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення, оскільки правова норма вимагає наявності заходів попередження про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття, якого у матеріалах справи немає.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що обсяг та вартість виконаних будівельних та ремонтних робіт згідно спірної квартири зазначених у додатку № 1 до висновку експертизи не дають підстав для висновку про істотне збільшення вартості цієї квартири та визнання за відповідачем права спільної сумісної власності квартири і визнання права на частку в спірній квартирі відповідно вимог ст. 74 СК України. При цьому, суд враховує відсутність дозвільних документів на проведення будівництва господарських споруд, добудов чи реконструкцій. Згідно технічного паспорту від 07.10.2013р. площа спірної квартири не змінилась в порівнянні з правовстановлюючими документами. Будь-яких угод щодо проведення будівельних та ремонтних робіт між сторонами не укладалось. Земельна ділянка перебуває у власності позивачки.

Всновок суду про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_4 відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 Даний факт підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 11.11.2003р., копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.12.2003р., копії договору дарування 2/3 частини квартири від 09.11.2004 р., копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2004 року (а.с.5-10).

Згідно з ст. 57 СК України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося в своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя , воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни в квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не приведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Судом установлено, що з метою покращення умов проживання сторони здійснювали ремонт та зміни у спірній квартирі. Однак, такий ремонт не призвій до істотного збільшення вартості цієї квартири. Крім цього, в порядку поділу спірної квартири та визнання за ОСОБА_4 права власності на 17/100 частини №1 в буд. № 39 по вул. Миколайчука в с. Корнич Коломийського району технічо неможливий. Зазначені обставини підтверджуються висновком експерта №260416 від 26 квітня 2016 року (а.с.2-20 т.2).

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції вірно вважав, що спірний житловий будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а тому відстутні підстави передбачені законом для поділу вказаного будинку.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

За змістом наведених вище норм, правові наслідки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України пов'язується виключно з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені.

Позивач звернувся із вимогою про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна, тобто для наступного вирішення спору про право, і самостійне встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, без вирішення спору по суті, суперечить вимогам ст. 256 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання квартири АДРЕСА_5 з господарським будівлями та спорудами спільною сумісною власністю сторін і в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 17/100 частини № 1 буд. № 39 по вул. Миколайчука в с. Корнич Коломийського району з господарським будівлями та спорудами, то встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з лютого 2008 року по вересень 2011 року суперечить вимогам ст. 256 ЦПК України.

За правилами п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 та часткового задоволення позову ОСОБА_4 підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову їм у задоволенні позову. В решті рішення суду залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 липня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 та часткового задоволення позову ОСОБА_4 скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_7 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою № 1 буд. № 39 по вул. Миколайчука в с. Корнич Коломийського району Івано-Франківської області шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення за недоведеністю позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_2 з 01 січня 2005 року за безпідставністю вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Р.Й.Матківський

ОСОБА_8