Справа № 308/1532/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готра Т.Ю.,

суддів : Леско В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕ Ужгород" про скасування наказів, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатскої області від 08 грудня 2015 року, яким у задоволенні його позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕ Ужгород" про скасування наказів, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

У скарзі просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача ТОВ «АВЕ Ужгород» Митровка Я.В. апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 з 14 грудня 2012 року працював на посаді менеджера із збуту в ТОВ «АВЕ Ужгород» (а.с. 4 т.1).

На підставі наказу №2/01-2 від 12 січня 2015 року т.в.о. генерального директора ТОВ «АВЕ Ужгород» ОСОБА_4, ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера із збуту згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, та зобов'язано бухгалтерію виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 14.12.2012 р. по 12.01.2015 р. тривалістю 16 календарних днів ( а.с.5 т.1).

Наказом №26/01-2 від 15 квітня 2015 року директора ТОВ «АВЕ Ужгород» Якубик Н.В. внесено зміни до наказу №2/01-2 від 12 січня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1» :

1) У п.1 слова «з 12 січня 2015 року» замінено на «з 19 січня 2015 року»;

2) У п.2 слова «з 14.12.2012 р. по 12.01.2015 р.» замінено на «14.12.2012 р. по 19.01.2015 р».

У п.2 і п.3 наказу зазначено, що про цей наказ слід повідомити ОСОБА_1 та запропонувати йому надати трудову книжку для внесення до неї виправлення дати звільнення. При наданні ОСОБА_1 оригіналу листка непрацездатності серія АГВ №712804 провести з ним розрахунок допомоги із тимчасової втрати непрацездатності (а.с.138 т.1).

Вказане звільнення позивача з роботи відповідачем було проведено у відповідності з вимогами трудового законодавства з огляду на наступне.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані його власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спрів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпп України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 03.11.2014 року з 09.30 години до 17.00 годин; 04.11.2014 року з 10.00 години до 17.00 годин та 05.11.2014 року з 09.30 години до 17.00 годин був відсутній на роботі, про що керівником відділу збуту ОСОБА_6 доповідними записками було повідомлено виконавчого директора ТОВ «АВЕ Ужгород» ОСОБА_7, (який згідно п.9 Розділу 2 Посадової інструкції виконавчого директора ТОВ «АВЕ Ужгород» здійснює заходи із зміцнення трудової дисципліни, сприяє трудовій активності працівників, а згідно п.7 Розділу 3 приймає рішення про притягнення працівників, що порушили трудову дисципліну до дисциплінарної відповідальності, за погодженням з Генеральним директором (а.с.80-82 т.1), а комісією складено акти про відсутність на роботі без поважних причин, які слугували підставою для звільнення позивача з роботи (а.с.24-29 т.1).

Вказані доповідні записки та акти є належними і допустимими доказами в розумінні вимог статей 58, 59 ЦПК України, які у колегії суддів не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд першої інстанції правильно взяв їх до уваги, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень. Посилання у апеляційній скарзі на їх неналежність з тих підстав, що вказані докази не містять відміток реєстрації в журналі вхідної чи вихідної кореспонденції, не заслуговують на увагу, оскільки вказані документи є внутрішніми документами, а тому не підлягають реєстрації в журналі вхідної чи вихідної кореспонденції ТОВ «АВЕ Ужгород». А щодо реєстрації в будь-якому іншому журналі обліку документації, наприклад Актів про прогул тощо, то позивачем не надано доказів, що в товаристві вівся такий журнал.

Згідно акту від 12.01.2015 року, складеного комісією слідує, що позивач ОСОБА_1 відмовився надати будь-які пояснення з приводу прогулів 03.11.2014 р., 04.11.2014 р. та 05.11.2014 р., які йому було запропоновано надати згідно наказу т.в.о. генерального директора №01/1-01 від 12.01.2015 року «Про витребування письмових пояснень».

Факт відсутності позивача на роботі 03.11.2014 року з 09.30 години до 17.00 годин; 04.11.2014 року з 10.00 години до 17.00 годин та 05.11.2014 року з 09.30 години до 17.00 годин без поважних причин стверджується також табелем обліку використання робочого часу за листопад 2014 року ТОВ «АВЕ Ужгород», копія якого міститься у матеріалах справи (а.с.39-40 т.1), та показаннями свідків ОСОБА_6 (безпосереднього керівника відділу зі збуту), ОСОБА_8 (інспектора кадрів), ОСОБА_9 (бухгалтера товариства), ОСОБА_10 (менеджера зі збуту), ОСОБА_11 (юриста товариства), ОСОБА_12 (адміністратора товариства) та ОСОБА_4 (виконавчого директора товариства), які є належними доказами, оскільки саме цим працівникам товариства було відомо про відсутність позивача на роботі у вище вказані дні без поважних причин, про що ними було складено відповідні документи (доповідні записки та акти), засвідчені особистим підписом осіб, які їх складали.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що він 03.11.2014 р., 04.11.2015 р. та 05.11.2015 р. виконував свої трудові обов'язки згідно Посадової інструкції менеджера із збуту, якою передбачено, що він повинен забезпечувати своєчасне надання щомісяця рахунку, акту наданих послуг для підписання та оплати споживачу, що закріплений за ним, а тому він в ці дні розносив споживачам, що закріплені за ним, рахунки і акти наданих послуг для їх підписання та оплати, - не заслуговують на увагу, оскільки ні керівник підприємства, ні начальник відділу зі збуту, яким він безпосередньо підпорядковується згідно Посадової інструкції, не давали йому ніяких розпоряджень, зокрема розносити рахунки та заключати договори за межами офісу. Крім цього, відповідно до п.4.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «АВЕ Ужгород» працівник зобов'язаний бути на робочому місці від часу початку роботи до часу закінчення роботи за винятком встановлених перерв на відпочинок та харчування; виконувати своєчасно та в повному обсязі робочі завдання (функціональні обов'язки), забезпечувати належну якість виконуваної роботи; виконувати розпорядження роботодавця, безпосереднього керівника, а також адміністрації підприємства. Працівник повинен виконувати йому доручену справу особисто. Коло обов'язків, що їх виконує кожен працівник відповідно до своєї кваліфікації або посади, визначається посадовою інструкцією та іншими документами, затвердженими в установленому порядку (а.с.83-88 т.1). Отже з наведеного слідує, що відлучення з роботи можливе лише з дозволу керівника. Однак, позивач будь-якого розпорядження чи вказівки про роботу за межами офісу від керівника підприємства чи начальника відділу зі збуту не отримував. А у разі, якщо позивач, як він стверджує, виконував роботу за межами офісу, то він зобов'язаний був довести до відома керівника відділу збуту, однак цього не зробив, що вказує на його відсутність на роботі 03.11.2014 року з 09.30 години до 17.00 годин; 04.11.2014 року з 10.00 години до 17.00 годин та 05.11.2014 року з 09.30 години до 17.00 годин без поважних причин.

Показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не спростовується факт вчинення позивачем прогулу у вказані дні, оскільки свідок ОСОБА_13 на території ТОВ «АВЕ Ужгород» перебував лише 04.11.2014 року з 9 години 15 хвилин до 10 години 30 хвилин, де бачив позивача і спілкувався з ним зранку приблизно пів години, а свідок ОСОБА_14 показав, що у позивача була проблема з машиною, а тому він допомагав йому на власному автомобілі розвозити рахунки, у зв'язку з чим забирав позивача з роботи об 11-12 годині і привозив його на роботу після 16 години. Однак точно назвати маршрути таких поїздок свідок не зміг.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на відсутність у нього робочого місця в ТОВ "АВЕ Ужгород", не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та поясненнями представника відповідача.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Дисциплінарне стягнення у виді звільнення позивача з роботи з 12.01.2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України відповідачем було застосовано у межах строку, передбаченого ст.148 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 здійснив прогули 03.11.2014 р., 04.11.2014 р. та 05.11.2014 року, а в період з 17.11.2014 року по 10.01.2015 року перебував на лікарняному, час перебування на якому не враховується до строку застосування стягнення.

Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Вказані вимоги закону відповідачем були виконані, що стверджується Актом від 12.01.2015 року складеним інспектором з відділу кадрів ОСОБА_8, адміністратором товариства ОСОБА_12 та менеджером відділу зі збуту ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_1 відмовився надати будь-які пояснення з приводу прогулів 03.11.2014 р., 04.11.2014 р. та 05.11.2014 р., які йому було запропоновано надати згідно наказу т.в.о. генерального директора №01/1-01 від 12.01.2015 року «Про витребування письмових пояснень».

Після винесення наказу про звільнення від 12.01.2015 року, який ОСОБА_1 відмовився отримати під розписку, такий позивачу було оголошено інспектором з кадрів ОСОБА_8, що стверджується відповідним актом від 12.01.2015 року (а.с.45 т.1), і того ж дня копія наказу про звільнення позивачу була надіслана рекомендованим листом з повідомленням (а.с.46-47 т.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

З копії листка непрацездатності серії АГВ №712804 від 12 січня 2015 року слідує, що позивач перебував на лікуванні з 12 січня 2015 року по 16 січня 2015 року (а.с.7 т.1).

Однак матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 12 січня 2015 року знаходився на роботі, що стверджується оглянутим в апеляційному суді табелем обліку використання робочого часу, копія якого міститься в справі (а.с.40 т.1), в якому зазначено, що позивач працював 8 годин, та копією книги обліку руху трудових книжок в якому міститься запис про те, що позивач 12.01.2015 року під розписку отримав трудову книжку (а.с.41-44 т.1).

Довідавшись під час розгляду даної справи в суді першої інстанції про вище вказаний листок непрацездатності, згідно якого позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 12.01.2015 року по 16.01.2015 року, відповідачем з власної ініціативи було прийнято наказ №26/01-2 від 15 квітня 2015 року про внесення змін до наказу №2/01-2 від 12 січня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1», яким було змінено дату звільнення з 12.01.2015 року на 19.01.2015 року, тобто перший робочий день після закриття листка непрацездатності, що відповідає нормам законодавства про працю. Також відповідачем було надіслано лист позивачу про зміну наказу та дати його звільнення з 12.01.2015 року на 19.01.2015 року, разом з копією цього наказу, і пропозицією з»явитися для внесення змін до трудової книжки та надання оригіналу листка непрацездатності для проведення з ним додаткового розрахунку (а.с.138, 143-146 т.1). Таким чином, предмет спору, звільнення позивача з 12.01.2015 року, перестав існувати, а тому відсутні передбачені законом підстави для скасування наказу №2/01-2 від 12.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1».

Встановивши, що відповідачем зміна дати звільнення була спрямована на приведення наказу про звільнення ОСОБА_1 у відповідність до вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки виникнення такої обставини стало наслідком дій позивача, який про обставини своєї непрацездатності 12.01.2015 року відповідача не повідомляв, що стверджується матеріалами справи, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування наказу №26/01-2 від 15.04.2015 року «Про внесення змін до наказу №2/01-2 від 12.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1». Також суд правильно відмовив у задоволенні інших вимог ОСОБА_1, оскільки звільнення позивача з роботи за прогул за п.4 ст.40 КЗпП України відповідачем було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства та з додержанням процедури звільнення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача відхиленню, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :