Справа № 460/709/15 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/5273/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, представника ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "Комерційний банк /КБ/ "ПриватБанк" про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 07 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_6 оскаржив позивач - ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що він не може нести відповідальність за неналежну роботу як комп'ютерних систем банку, так і його співробітників, згідно оскаржуваного пункту 1.1.2.1.9 договору банківського дебетового карткового рахунку із видачею дебетової пластикової картки міжнародного зразка. Окрім цього, зазначає, що згадана умова договору є несправедливою. Також звертає увагу, що йому не надавався примірник Умов надання банківських послуг, ним він не підписувався, та зокрема не роз"яснювався зміст вищезгаданого пункту. Стверджує, що банк не повідомляв його про можливість "кредитування" та "несанкціоновані овердрафти", що є порушенням вимог ст.ст. 4, 15 Закону України "Про захист прав споживачів". В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_3 слід відхилити із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 29.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством /ПАТ/ "Комерційний банк /КБ/ "Приватбанк" та гр.ОСОБА_3 укладено договір банківського дебетового карткового рахунку, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг Публічним акціонерним товариством /ПАТ/ "Комерційний банк /КБ/ "Приватбанк", з наступною видачею клієнту дебетової пластикової картки міжнародного зразка.

З часу укладення вищевказаного договору позивач по справі став користуватися банківським дебетовим картковим рахунком, зокрема в грудні 2014 року позивачем ОСОБА_3 було розміщено на рахунку грошові кошти в національній валюті, а під час перебування на території Республіки Польща з використанням дебетової пластикової картки в банкоматах місцевих комерційних банках-еквайрів було знято грошові кошти в іноземній валюті.

В подальшому, в результаті курсової різниці, яка мала місце під час здійснення транзакції іноземної валюти по обмінному курсу банка еквайра, та обмінного курсу купівлі-продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку на момент обробки операції банком-емітентом, виникла заборгованість по дебетовому картковому рахунку позивача в сумі 286086, 43 гривень.

Із заявленою усної претензії представника банку та на інтернет-сторінці Приват24 позивача ОСОБА_3 виявив наявність вищезазначеної заборгованості по дебетовому картковому рахунку.

З цього приводу позивач ОСОБА_3 звернувся за юридичною допомогою та в подальшому його представником було подано до суду позов про визнання одного з пунктів укладеного договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним з моменту укладення договору.

Судом встановлено, що момент укладення договору банківського дебетового карткового рахунку між Публічним акціонерним товариством /ПАТ/ "Комерційний банк /КБ/ "Приватбанк" та гр.ОСОБА_3, був чинним п.1.1.2.1.9 Умов і Правил надання банківських послуг Публічним акціонерним товариством /ПАТ/ "Комерційний банк /КБ/ "Приватбанк", який передбачав, що "у разі виникнення заборгованості Власника по Картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення".

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, суд виходив з тих обставин, що при розгляді справи доведено, що оспорюваний пункт укладеного договору банківського дебетового карткового рахунку в момент укладення не суперечив вимогам законодавства, в зв"язку з чим, законні права та інтереси позивача не є порушені.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 1.1.2.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невід"ємну частину договору, який позивач просить визнати недійсним, передбачено, що у разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобов"язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Як на підставу для визнання п.1.1.2.1.9 договору недійсним позивач посилався на ч.1 ст. 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Однією із підстав недійсності пункту 1.1.2.1.9 договору позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору про надання банківських послуг його не було ознайомлено під розписку з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які і містять в собі оспорювані положення договору, і такі йому вручені не були.

Разом з тим, як вбачається із змісту підписаного ОСОБА_3 Договору банківського дебетового карткового рахунку від 29.12.2010 року, при його укладенні він погодився, що подана ним анкета-заява разом з Пам"яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Крім цього, в тексті заяви міститься відмітка про ознайомлення позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання правочину таким, що укладений з порушенням ч. 4 ст. 203 ЦК України, оскільки на момент укладення договору банківського дебетового карткового рахунку від 29.12.2010 року сторонами договору було дотримано передбачені ст. 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину.

Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним п. 1.1.2.1.9 договору з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 ЦК України, невідповідності його іншим законодавчим актам, а саме положенням Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема, ст. 18 цього Закону.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на те, що п.1.1.2.1.9 є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", порушує його законні права, як споживача, оскільки фактично передбачає покладення на нього майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, а саме в частині понесення додаткових витрат у випадку збою комп"ютерної програми з вини відповідача, а також внаслідок коливань валютного курсу, що на його думку свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків сторін договору на шкоду позивача.

Враховуючи те, що предметом договору про надання банківських послуг є обслуговування банком карткового рахунку позивача, а оспорюваним пунктом договору регулюються правовідносини при виникненні заборгованості держателя при здійсненні операцій з валютою, в тому числі і внаслідок номінування (купівлі-продажу) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного пункту договору недійсним з підстав того, що такі є несправедливими та суперечать положенням ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", є обґрунтованим.

В обгрнутування невідповідності змісту п.1.1.2.1.9 договору іншим законодавчим актам (ч.1ст.203 ЦК України), позивач зазначає що такий правочин укладений в порушення встановленої заборони ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо проведення нечесної підприємницької практики, тобто, здійснення банком будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Стаття 230 ЦК України передбачає, що обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.230 ЦК України суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При цьому, відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Судом першої інстанції встановлено, що договір банківського дебетового карткового рахунку, підписаний сторонами, з врахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невід"ємну частину договору містить детальний опис послуг, що надаються відповідачем, а відтак підписавши заяву-анкету разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, позивач тим самим підтвердив свою обізнаність з умовами цього договору та погодився з цими умовами.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним п.1.1.2.1.9 Договору банківського дебетового карткового рахунку, суд першої інстанції, враховуючи те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення його в оману, усі його посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтувалися виключно на його поясненнях, не підтверджених належними та допусимими доказами, частина з яких стосується дій відповідача, які вчинялися уже після укладення договору, а не під час його укладення, що не може братися судом до уваги при перевірці дійсності правочину в частині оспорюваних його положень, вірно відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним цього положення договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

А відтак вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення позивача в оману щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними.

Позивачем всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів проведення відповідачем агресивної підприємницької практики в розумінні значення, передбаченого ч.4 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", так як не доведено перед судом, що в діях відповідача при укладенні договору, а зокрема, оскаржуваного пункту, були наявні елементи примусу, докучання або неналежного впливу що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу вибору або поведінку позивача, як споживача.

Не є проявом нечесної підприємницької практики зі сторони Банку та підставою для визнання недійсним оспорюваного пункту договору, незаконне, на думку позивача, пред»явлення Банком додаткових вимог щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти, оскільки такі обставини виникли уже після укладення самого договору, а відтак жодним чином не могли вплинути на його недійсність в момент його укладення.

Відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", за умовами договору, позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Пунктом 1.27 ст.1 цього Закону визначено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Статтею 28 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено особливості виконання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу.

Згідно зі ст. 28.2 даного Закону передбачено, що Міжбанківський переказ між банками учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем.

Статтею 28.5 даного Закону передбачено, якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним Банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг.

Відповідно до п.3 розділу IX Міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів Постанови Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" емітент зобов'язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором.

Зазначеними спеціальними нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для даного виду правовідносин, визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки (позивачем) суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом (відповідачем) на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, представника ОСОБА_3, жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 червня 2016 року слід залишити без змін.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 07 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк