Справа № 658/1792/16-ц
(провадження № 2/658/824/16)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Батовріної І.Г.,

секретаря Завізьон С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Каховці Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою в звязку з не виконанням грошового зобовязання,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 07 березня 2014 року ОСОБА_3 отримав від позивача за договором позики грошові кошти в сумі 100 000 грн., які зобовязувався повернути до 07 квітня 2014 року, про що видав відповідну розписку. Крім того сторони домовилися, що за користуванням грошовими коштами відповідач сплачує 6% на місяць, тобто 72 % річних.

Відповідач в обумовлений строк гроші не повернув, не оспорюючи свого зобовязання від його виконання ухилявся. За вказаних обставин позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 100 000 грн., проценти за користування позикою у сумі 160 686,28 грн.; суму індексу інфляції у розмірі 78 400 грн., всього 339 086,28 грн., а також понесені останнім судові витрати в розмірі 3 390,87 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив що на прохання відповідача передав йому в борг 100 000грн., про що було складено розписку з зазначенням умов повернення коштів. У вказаний строк ОСОБА_3 забов"язань не виконав.Просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дісно брав грошові кошти у ОСОБА_2, однак на час складання розписки сторони займалися спільним бізнесом, а тому не вважає вказану суму боргом, оскільки гроші пішли на спільні потреби, які саме потерби не пам"ятає.Просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засідання представник відповідача підтримала позицію свого довірителя, просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково пояснила, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Так, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів, тоді як спірний документ не містить назви, а лише відомості про те, що підписаний 07 березня 2014 року; відповідач взяв у позивача 100 000 грн. без зазначення на повернення таких коштів.

Крім того, на час складання спірного документа сторони спільно займалися підприємницькою діяльністю, та в процесі такої діяльності передавання один одному грошові кошти, які не були отриманні в борг з зобовязанням їх повернення, а сумою спрямованою на погашення певних заборгованостей та розрахунком з контрагентами. Отже, посилання позивача про укладення договору позики та існування заборгованості відповідача перед позивачем є безпідставними.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, а також на повно та всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 березня 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 100 000 грн. зі строком повернення до 07 квітня 2014 року. Підтверджує цей правочин розписка, оригінал якої досліджений судом під час розгляду справи (а.с. 5).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно положень норм ЦК України, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка у відповідності до положень ч. 2 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України підлягає обовязковому врахуванню судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Тобто повернення суми позики позикодавцеві, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є зобовязанням позичальника за договором позики.

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору у справі, що розглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору він містить наступні умови: дату складання розписки, розмір грошових коштів, що отримав відповідач від позивача 100 000 грн., строк до якого ОСОБА_3 отримав вказані кошти 07 квітня 2014 року, а також посилання на сплату 6% місячних. Вказаний правочин сторони уклали в письмовій формі без нотаріального посвідчення.

З огляду на викладене, умови договору позики є зрозумілими, справедливими і усвідомлювались сторонами у повному обсязі, у тому числі щодо наслідків невиконання умов договору, у звязку з чим мають виконуватися сторонами належним чином.

Отже, доводи представника відповідача щодо відсутності необхідних умов в розписці спростовується встановленим обставинами під час розгляду справи та дослідженим оригіналом самої розписки, тому такі твердження суд визнає безпідставними та не приймає до уваги.

За змістом ст. 1053 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді були одержані ним від позичальника або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором ОСОБА_3 зазначеним право не скористався, укладений договір позики, у встановленому законом порядку не оскаржив.

Виходячи із оцінки зібраних доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведені обставини щодо спростування розписки, яка свідчить про факт отримання ним грошей в сумі 100 000 грн.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні обставини, викладені в договорі позики щодо розміру отриманих грошових коштів та сам факт отримання таких коштів не заперечувався відповідачем в судовому засіданні, договір позики є чинним та не оспорений в установленому законом порядку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, відтак, відповідач не виконав перед ним свій обовязок щодо повернення коштів в повному обсязі.

Повернення суми позики позикодавцеві, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, є зобовязанням позичальника за договором позики.

Чинним цивільним законодавством (ч. 3 ст. 509, ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України) встановлено, що зобовязання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, повинні виконуватися належним чином в установлений строк.

Зі ст. 525 ЦК України слідує, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк встановлений договором або законом ч. 1 ст. 612 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

У ході судового розгляду було встановлено, що зобовязання за договором позики відповідачем не виконано, як вбачається з розписки, відповідач зобовязався повернути кошти в зазначений строк, але свого зобовязання у визначений строк не виконав.

В обґрунтування доводів заперечень проти позову про те, що грошові кошти у сумі 100 000 грн. отримані відповідачем для погашення заборгованості під час здійснення спільної з позивачем підприємницької діяльності, тобто не були взяті в борг, відповідачем суду належних та допустимих доказів щодо офіційної реєстрації у відповідних державних органах підприємницької діяльності сторін, бухгалтерської документації, яка б свідчила про спрямування взятих коштів у позивача на погашення заборгованості за договорами укладеними під час здійснення підприємницької діяльності, не надано так само і не було заявлено під час розгляду справи клопотань про витребування таких доказів.

Дослідивши надані суду представником позивача розрахунки заборгованості за договором позики від 07 березня 2014 року, суд вважає, що розрахунок заборгованості за вказаним договором позики проведений представником позивача відповідно до встановлених фактичних обставин та вимогам чинного законодавства Україниє обґрунтованим та не спростованим відповідачем.

За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи обєктивних, достовірних та достатніх доказів в підтвердження повернення відповідачем грошових коштів в повному обсязі, отриманих за письмовою розпискою від позивача, суд вважає, що вказаними діями відповідач порушує законні права позивача - власника грошових коштів, гарантовані ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України, за захистом яких він звернувся до суду, у звязку з чим суд вважає, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума позики в розмірі 100 000 грн., відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 160 686,28 грн., сума індексу інфляції в розмірі 78 400 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат понесених сторонами у справі суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат між сторонами вирішується у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

При подачі позову позивач оплатив позовні вимоги судовим збором у розмірі 3 390,87 грн.(а.с. 2).

З огляду на вище викладене, а також враховуючи положення норм ЦПК України щодо стягнення та розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені останнім і підтвердженні документально судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 3 390,87 грн. (а.с. 2).

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 11 16, 202, 207, 214, 509 510, 524, 526, 530, 545, 612, 1046 1047, 1049 ЦК України,ст.ст. 1, 3 11, 57 61, 79, 88, 212 215, 223 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 100 000грн., проценти за користування позикою в сумі 160686,28грн., суму індексу інфляції в розмірі 78400грн., а всього 339086,28грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати ( судовий збір) в сумі 3390,87грн.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляціна скарга до апеляційного суду Херсонської області через Каховський міськрайонний суду Херсонської області.

Суддя І.Г. Батовріна