У х в а л а

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку«ПриватБанк» про стягнення банківського вкладу, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив зобов'язати публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»; банк) виплатити йому депозитний внесок у сумі 25 000 грн, 17 % річних від простроченої суми внеску в розмірі 4 133 грн 56 коп. станом на 29 березня 2015 року, індекс інфляції в сумі 7 897 грн 81 коп. станом на 29 березня 2015 року, а також моральну шкоду у сумі 20 000 грн та матеріальну шкоду в сумі 97 660 грн через невчасне лікування.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 07 листопада 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Донецьку було укладено договір № SAMDN0839 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт 3 місяці», за яким він передав банку грошові кошти у розмірі 25 000 грн, що підтверджується квитанцією від 07 листопада 2012 року.

Посилаючись на те, що починаючи з 08 травня 2014 року він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому депозитні кошти, проте йому було відмовлено на підставі того, що його депозитний рахунок відкрито на території АР Крим, проти чого заперечував позивач, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із необґрунтованістю.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 25 000 грн за депозитним рахунком, 4 133 грн 56 коп. - 17% річних за користування вкладом, 7 897 грн 81 коп. - інфляційних втрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2 000 грн.

У касаційних скаргах ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та додаткове рішення цього ж суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечення на них ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що надана позивачем копія квитанції не містить необхідних реквізитів, зокрема, відбитку печатки (штампа) банку, а ксерокопія договору не містить оригінального підпису відповідальної особи банку та «мокрого» відбитку печатки банку, у зв'язку із чим дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позов, виходив з того, що у договорі містяться усі зазначені у п. 10 реквізити, а тому між позивачем та банком існували договірні правовідносини, проте вклад позивачу на його вимогу повернуто не було, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача банківського вкладу, відсотків на суму вкладу та інфляційних втрат.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до умов договору № SAMDN0839 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт 3 місяці», ОСОБА_4 передав банку грошові кошти в національній валюті України у розмірі 25 000 грн для розміщення на депозитному вкладі зі сплатою 17 % річних строком до 07 лютого 2013 року, що підтверджується копією квитанції від 07 листопада 2012 року, наданою позивачем копією договору, а також копією заяви на оформлення вказаного вкладу. Місцем укладення договору значиться місто Донецьк (а. с. 13).

Дослідивши у судовому засіданні надані позивачем копії договору та додану до нього квитанцію, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у них усіх передбачених п. 10 договору реквізитів, що є підставою для стягнення з відповідача банківського вкладу, відсотків на суму вкладу та інфляційних втрат; при цьому суд виходив з того, що згідно з п. 10 договору другий екземпляр зберігається у банку, що в свою чергу не заперечувалося відповідачем, проте посилаючись на укладення договору в АР Крим (за заявою позивача), банк зазначав, що для видачі таких депозитів існує спеціальний порядок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вирішуючи спори у таких правовідносинах суди мають зробити висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, пп. 1.8, 1.10 Інструкції № 492, п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, банк посилався на те, що матеріали справи не містять належним чином завіреної копії договору банківського вкладу або його оригіналу, тобто доказів на підтвердження письмової форми банківських вкладів, а також ощадної книжки чи іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми; при цьому вказавши, що він також не має можливості надати ці докази (банківські екземпляри договору та платіжного документу про внесення коштів), у зв'язку із відсутністю доступу до них на території АР Крим.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 на обґрунтування своїх вимог також не було надано суду оригіналу договору та будь-якого іншого документа у розумінні положень вищевказаних норм законодавства, що підтверджувало б внесення грошових коштів на рахунок банківської установи.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не перевірив доводів сторін як на підтвердження так і на заперечення позову, не послався на належні та допустимі докази, які підтверджують дотримання сторонами письмової форми договору, розміру вкладу, не навів мотивів відхилення доводів відповідача щодо відсутності у матеріалах справи таких доказів.

За викладених обставин ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Зважаючи на вищевикладене, не може залишатися в силі і додаткове рішення апеляційного суду про стягнення з банку судових втрат у розмірі 2 000 грн.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 16 грудня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович