УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗакропивногоО.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення права користування чужою земельною ділянкою (земельного сервітуту),

за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_7 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили встановити за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право земельного сервітуту на постійне та безоплатне користування спільною (загальною) земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, яка виділена в спільне користування іншим співвласникам для обслуговування будівельних рихтувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту на відстані не менше 1 метра відповідно до встановлених державних будівельних норм, відступивши від 1/10 частини житлового будинку та зливної ями, та відступивши від 4/5 частини житлового будинку та сараю.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що рішенням суду від 24 лютого 2010 року ухвалено виділити у спільне користування співвласників земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 частину присадибної ділянки АДРЕСА_1, яка дорівнює 101,40 кв. м.

Посилаючись на те, що раніше лише вони використовували цю частину земельної ділянки, а станом на день подачі позову до суду не мають можливості встановлення будівельних рихтувань та складання будівельних матеріалів з метою ремонту будівель і споруд, оскільки ця ділянка виділена в спільне користування з ОСОБА_6, позивачі просили задовольнити позов.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно ст. ст. 98, 99 ЗК України та ст. ст. 395, 401-403 ЦК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення в тому числі сервітуту на право проходу. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що право ОСОБА_4 на користування спірною земельною ділянкою встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду від 24 лютого 2010 року і не потребує додаткового визнання шляхом встановлення земельного сервітуту, а оскільки земельна ділянка, щодо якої позивачі просять встановити сервітут, не належить ОСОБА_6 на праві особистої власності, а є об'єктом спільного користування як позивачів так і відповідачки, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

В.А. Нагорняк