У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 16 січня 2009 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 600 000 грн зі сплатою 23% річних за користування кредитним коштами з кінцевим терміном повернення 15 січня 2019 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 не виконував зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 19 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 1 250 294,07 грн.

З огляду на зазначене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними пункти 1.14, 5.2, 5.4 кредитного договору, укладеного між ним та банком 16 січня 2009 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ці пункти кредитного договору суперечать ст. 627, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, ст. 53 та чч. 1, 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», ст. 549 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року позов банку задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 250 294,07 грн з яких: 267 990,54 грн - заборгованість за кредитом, 297 009,46 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 270 608,15 грн - прострочена заборгованість за відсотками, 406 680,92 грн - пені та 8 005 грн несплачених комісійних, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 травня 2015 року рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором і в частині розподілу судових витрат змінено.

Зменшено розмір заборгованості за кредитним договором до 844 081,34 грн, з яких: 577 612 грн - заборгованість за кредитом, 211 742,36 грн - заборгованість за відсотками, 6 301 грн - заборгованість з комісійної винагороди, 48 425,98 грн - пені.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 травня 2015 року в частині задоволення первісного позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення судів не оскаржені і судом касаційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що 16 січня 2009 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 600 000 грнзі сплатою 23% річних за користування кредитним коштами з кінцевим терміном повернення 15 січня 2019 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня і між тими ж сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором не виконував і рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2012 року достроково стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в сумі 855 212,15 грн.

Також судами встановлено, що рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором позичальником виконано частково (сплачено 9 130,18 грн) і, крім цього, сплачено 24 червня 2014 року 1 000 грн та 15 липня 2014 року 1 000 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції послався на неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, тому банк набув право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Встановивши, що рішенням апеляційного суду ухваленим 31 січня 2012 року, заборгованість визначена у сумі 855 212,15 грн і це рішення не виконано, суд апеляційної інстанції відповідно змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам, що ними встановлені, і ґрунтуються на законі.

Статтею 525 ЦК України встановлюється, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно зі ст. 572 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, й за рішенням суду.

За змістом ч.ч. 2, 4, 5 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває права звернення на предмет застави, якщо зобов'язання не буде виконано в установлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки визначений сторонами в розділі VI договору іпотеки.

Пунктом 3.1.3. зазначеного договору іпотеки передбачено право банка звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором та/або іпотечним договором, в тому числі, прострочення строку будь-якого з платежів або його частини більше двох місяців.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитного договору та наявністю заборгованості у банка виникли правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

За такого суд вірно дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на іпотечне майно.

Доводи заявника щодо безпідставності позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки і про подвійне стягнення заборгованості у зв'язку зі стягненням заборгованості за кредитним договором рішенням суду від 31 січня 2012 року помилкові.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору іпотеки, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.

За змістом ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Верховний Суд України у справі № 6-1205цс15 від 23 грудня 2015 року виклав правову позицію, відповідно до якої у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вказаним вимогам та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й містити, крім іншого, початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди попередніх інстанцій, врахувавши вказані норми, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи у частині, що оскаржена, оскільки висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 2 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 травня 2015 року в частині вирішення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук