АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Любов Анатоліївна, про визнання частково недійсним пункту договору,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/9064/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., про визнання частково недійсним пункту договору.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що положення п.9 договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 18 листопада 2013 року, не відповідають вимогам ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України, а тому не може вважатися правомірним, оскільки призводить до покладення на позичальника багаторазової відповідальності.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2, ОСОБА_3 забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. та зареєстрований за №1093, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти у розмірі 479 580,00грн., що на момент передачі позики за курсом НБУ становило 60 000,00доларів США, з кінцевим терміном поверненням позикине пізніше 15 червня 2015року (а.с.8).

Відповідно до п.5 вказаного договору позичальник зобов'язався повернути позикодавцю позику в гривнях за наступним графіком:

- до 25 грудня 2013 року - суму у гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становитиме еквівалент 15 000,00 доларів США;

- до 15 червня 2014 року - суму у гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становитиме еквівалент 15 000,00 доларів США;

- до 15 грудня 2014 року - суму у гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становитиме еквівалент 15 000,00 доларів США;

- до 15 червня 2015 року - суму у гривнях, що на момент повернення за курсом НБУ становитиме еквівалент 15 000,00 доларів США.

Згідно з п.9 договору позики у разі прострочення виконання зобов'язання позичальником за даним договором, Позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми та додатково сплатити штраф у розмірі 5% від простроченої суми за кожні 10 календарних днів такого прострочення. Сторони погодили, що загалом зазначений у цьому пункті договору штраф не може перевищувати 10% від розміру відповідного прострочення. Крім того, у випадку прострочення виконання зобов'язання позичальником позикодавець має право достроково розірвати даний договір.

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати п.9 договору позики від 18 грудня 2013 року недійсним в частині застосування відповідальності за невиконання зобов'язань у вигляді стягнення штрафу у розмірі 5% від простроченої грошової суми за кожні 10 календарних днів прострочення.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсним п.9 договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки договір укладений позивачем на підставі вільного волевиявлення відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний poзсуд.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржникомзобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Таким чином, положення чинного законодавства встановлюють, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і встановити розмір штрафу на власний розсуд.

Зі змісту п.9 договору позики вбачається, що позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 5% від простроченої грошової суми за кожні 10 календарних днів такого прострочення, тобто якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 10 календарних днів, то він повинен сплатити 5% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 20 календарних днів, то він повинен сплатити 10% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 30 календарних днів, то він повинен сплатити 15% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів з на 40 календарних днів, то він повинен сплатити 20% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 50 календарних днів, то він повинен сплатити 25% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 60 календарних днів, то він повинен сплатити 30% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 70 календарних днів, то він повинен сплатити 35% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 80 календарних днів, то він повинен сплатити 40% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів з на 90 календарних днів, то він повинен сплатити 45% від простроченої грошової суми; якщо позичальник прострочить повернення грошових коштів на 100 календарних днів, то він повинен сплатити 50% від простроченої грошової суми.

В подальшому сторони погодили, що загалом зазначений у цьому пункті договору штраф не може перевищувати 50% від розміру відповідного прострочення.

Такий розмір штрафу був визначений сторонами у договорі позики з метою забезпечення виконання зобов'язання, а саме повернення грошових коштів відповідачу, що не суперечить нормам чинного законодавства України.

Таким чином, у п.9 договору позики сторонами визначена формула розрахунку штрафу за несвоєчасне повернення грошових коштів, що не суперечить нормам ст. 549 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання п.9 договору позики недійсним, оскільки при підписанні договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, пункт договору, що є предметом спору, містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми укладення.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення вимог ст. 61 Конституції України, ст. 549 ЦК України та покладення на ОСОБА_2 подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання є безпідставними, базуються на власному тлумаченні вказаних норм Закону, а тому відхиляються колегією суддів.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль