АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/7298/14-ц 22-ц/774/1213/К/16
Справа № 182/7298/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1213/К/16 ОСОБА_1
Категорія - 48 (ІV) Суддя-доповідач ОСОБА_2
РІШЕННЯ

Іменем України

05 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів Бондар Я.М., Михайлів Л.В.,

секретар - Чубіна А.В.

за участю: позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя та встановлення факту проживання однією сім'єю, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 17.08.1985 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 року.

У період шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме майно: 20/51 частин домоволодіння № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області та квартиру АДРЕСА_1. Вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача.

Враховуючи норми, які регламентують шлюбні відносини, майно, яке було набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Тому позивач вважає, що за нею слід визнати право власності на 10/51 частин спірного домоволодіння та на 1/2 частину спірної квартири.

Крім того, позивач ОСОБА_3 вказувала, що незважаючи на розірвання шлюбу рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.08.2013 року, вони з відповідачем продовжували спільно проживати та вести спільне господарство до фактичного припинення шлюбних відносин 14.07.2014 року. З 14.07.2014 року ОСОБА_5 виїхав з їх спільного помешкання за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а, і саме з цієї дати вони фактично припинили шлюбні відносини, а відповідач забрав свої речі і більше не повертався додому. У період 27.08.2013 року по 14.07.2014 року, коли сторони не перебували у будь-якому іншому шлюбі, спільно проживали та вели спільне господарство, продовжували сплачувати необхідні платежі за кредитним договором щодо придбаного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи дані обставини, ОСОБА_3 вважає, що є всі правові підстави вважати виплати, які проводилися як погашення кредиту за квартиру АДРЕСА_1, спільними витратами.

За таких обставин, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги в останній редакції від 14 вересня 2015 року, просила суд визнати 20/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 10/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області, що є у спільній сумісній власності; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що є у спільній сумісній власності; а також встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 у період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». (далі ПАТ «Альфа-Банк»)

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, загальна площа якої 42,2 кв.м, складається з: коридору 1=4,7 кв.м, санвузла 2=2,7 кв.м, кухні 3=6,5 кв.м, житлової кімнати 4=17,2 кв.м, шафи 5=0,7 кв.м., житлової кімнати 6=10,4 кв.м.

В інших позовних вимогах відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 200,16 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання 20/51 частин спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на 10/51 частин спірного домоволодіння і встановлення факту спільного проживання сторін однією сімєю у період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Зокрема, апелянт вважає, що судом помилково не було застосовано положення ст.ст.16,17 ЗУ «Про власність», якими передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу та придбане внаслідок спільної праці членів сімї, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Позивач вказує, що судом не враховано, що будівництво будинку за адресою: Нікопольський р-н., с. Чкалове, вул. 8-го березня, буд.12 було розпочато спільно подружжям ОСОБА_3, а закінчувала будівництво саме ОСОБА_3 Вказаний будинок будувався родиною майже 9 років, а свідоцтво про право власності видавалося, коли ОСОБА_5 відбував покарання у місцях позбавлення волі.

Крім того, ОСОБА_3 посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку, що будинок за адресою: Нікопольський р-н., с. Чкалове, вул. 8-го березня, буд.12 належав виключно відповідачу, не взявши до уваги, що це майно за законом має бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте за час шлюбу з 1985 року.

Позивач вказує, що судом було невірно застосовано положення ст.24 КШпС України щодо правовідносин, які склались між сторонами. Як будинок за адресою: Нікопольський р-н., с. Чкалове, вул. 8-го березня, буд.12, так і домоволодіння за адресою: Нікопольський р-н., с. Чкалове, вул. Леніна, 65-65а, було придбано за час шлюбу у період з 1985 року по 27.08.2013 року, а тому не може бути визнано роздільним майном та особистою власністю ОСОБА_5

Крім того, позивач зазначає, що судом не взято до уваги свідчення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтверджували про факт спільного будівництво та самостійного завершення будівництва ОСОБА_3 будинку за адресою: Нікопольський р-н., с. Чкалове, вул. 8-го березня, буд.12.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 частин спірної квартири та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог.

Зокрема, апелянт вказує, що у грудні 2012 року він припинив шлюбні відносини, ведення спільного господарства і спільне проживання з позивачем, та самостійно здійснював погашення кредиту у сумі 12000 дол. США, що був взятий для придбання спірної квартири.

Відповідач зазначає, що факт припинення шлюбних відносин між сторонами у грудні 2012 року було встановлено рішеннями Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року та від 30 липня 2014 року.

ОСОБА_5П посилається на те, що з грудня 2012 року позивач ОСОБА_3 не бере участі в погашенні кредиту, взятого для придбання квартири, і він сам здійснює погашення кредиту, незважаючи на зміну курсу гривні до долару США.

На думку апелянта, подальше підвищення курсу долара США і небажання ОСОБА_3 виконувати свої зобовязання за кредитом, нівелювали її частину погашення кредиту у сумі 2112 дол. США.

Крім того, відповідач вказує, що відмова суду у встановленні факту проживання чи не проживання сторін однією сімєю у період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року, є помилковою, оскільки вказаний факт має суттєве значення для вирішення спору про розподіл майна подружжя.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_5 зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання 20/51 частин спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на 10/51 частин спірного домоволодіння, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін рішення суду в цій частинні.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідача, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_10 зазначає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання спірного квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної кватири, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін рішення суду в цій частинні.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги позивача та просили її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу відповідача, як необґрунтовану, відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги відповідача та просили її задовольнити, відхиливши апеляційну скаргу позивача, як необґрунтовану, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та письмових заперечень на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_5 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 частковому задловолденню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 17.08.1985 року по 27.08.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 05.04.1995 року, виданого Чкалівською сільською радою (а.с.68), ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями №12 по вул. 8-го Березня в с. Чкалове Нікопольського району (а.с. 68).

03.10.2001 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 був укладений Договір міни, посвідчений 03.10.2001 року приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_13, зареєстровано в реєстрі за № 5971 (а.с.7), згідно з умовами якого ОСОБА_12 поміняв належні йому 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а, на належний ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. 8-го Березня, буд. № 12, в результаті чого у власність ОСОБА_5 перейшли 20/51 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а. Обмін було зроблено без доплати. У п.3 Договору міни зазначено, що житловий будинок з господарчими побудовами належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с.7,67).

Право власності на 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а було зареєстровано в КП «НМБТІ» 12.10.2001 року в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 35 за ОСОБА_5 на підставі Договору міни від 03.10.2001 року (а.с.7,11,21,25-27).

26.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір № 0322/1207/45-003 від 26.12.2007 року на суму 12000 доларів США строком до 26.12.2017 року (а.с.33). У забезпечення вказаного Кредитного договору 26.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір № 0322/1207/45-003-Z-1 (а.с.33,34). Згідно іпотечного договору, Іпотекодавець на забезпечення виконання основного зобовязання передав Іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_3. Також, 26.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 0322/1207/45-003-Р-1 щодо виконання зобовязань за Кредитним договором № 0322/1207/45-003 від 26.12.2007 року (а.с.59).

26.12.2007 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_5 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (двохкімнатна квартира, загальна площа якої 42,2 кв.м, складається з: коридору 1=4,7 кв.м, санвузла 2=2,7 кв.м, кухні 3=6,5 кв.м, житлової кімнати 4=17,2 кв.м, шафи 5=0,7 кв.м., житлової кімнати 6=10,4 кв.м.), посвідчений 26.12.2007 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_15, зареєстровано в реєстрі за № 5115 (а.с.5). Продаж вказаної квартири був вчинений за 75750,00 грн.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.02.2008 року, КП «НМБТІ» за ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007 року (а.с.5,6,10,21,70,71,101-103).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд першої інстанції керувався нормами Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року № 2947-III та виходив з того, що спірна квартира придбана у період зареєстрованого шлюбу, а тому належить сторонам у рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові №6-2333цс15 від 25.11.2015 року, і цей висновок має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, квартира АДРЕСА_1 придбана 26.12.2007 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, для спільного користування за кредитні кошти, отримані ОСОБА_5 в інтересах сімї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом першої інстанції рішень Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року та від 30 липня 2014 року, якими встановлено факт припинення шлюбних відносин між сторонами у грудні 2012 року, не можуть прийнятися до уваги, оскільки, як встановлено вище, квартира АДРЕСА_1 придбана 26.12.2007 року, і правовідносини сторін після придбання такого майна не впливають на його правовий статус спільної власності подружжя.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційних скарг, як позивача, так і відповідача, про те, що суд мав вирішити питання щодо встановленні факту проживання чи не проживання сторін однією сімєю у період з 27.08.2013 року по 14.07.2014 року, оскільки вказаний факт не має правового значення для вирішення спору про розподіл майна подружжя, яке було придбане до 27 серпня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на теперішній час він самостійно здійснює погашення кредиту, за рахунок якого було придбану спірну квартиру, не мають правового значення для вирішення даного спору, адже відносини щодо боргів подружжя, які виникли в період шлюбу сторін, знаходяться за площиною спірних правовідносин й є зобовязаннями боржника перед кредитором та не є предметом даного спору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю та поділу 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_5

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), чинного на час придбання спірного домоволодіння, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обовязку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до розяснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Таке ж розяснення містить й Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23).

Як убачається з матеріалів справи, спірна частина домоволодіння була набута відповідачем ОСОБА_5 у період шлюбу з позивачкою за договором міни від 03.10.2001 року, згідно з умовами якого ОСОБА_12 поміняв належні йому 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а, на належний ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. 8-го Березня, буд. № 12, в результаті чого у власність ОСОБА_5 перейшли 20/51 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а (а.с.7,67).

При цьому, право власності на житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. 8-го Березня, буд. № 12, було набуте ОСОБА_5 31 березня 1995 року (ас..68), тобто у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що вказане домоволодіння відноситься до спільної сумісної власності подружжя, і протилежного відповідачем ОСОБА_5 не доведено а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірне нерухоме майно: 20/51 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Чкалове, вул. Леніна, буд. № 65-65а, сторонами придбане під час шлюбу, за рахунок обміну спільного сумісного майна подружжя, а тому це домоволодіння є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та не спростовує висновків суду першої інстанції, а тому не підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання 20/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_3 права власності на 10/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені нею судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 816,14 грн. (а.с. 1, 169а).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання 20/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_3 права власності на 10/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Визнати 20/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями № 65-65а по вулиці Леніна в с. Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 10/51 частин домоволодіння з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський р-н., с. Чкалове, вул. Леніна, буд.65-65а, та складається з: А - житлового будинку саманного обкладеного цеглою, розміром житлової площі 30,0 кв.м, Б житлового будинку цегляного, розміром житлової площі 27,5 кв.м, В сараю саманного обкладеного цеглою, Г вбиральні дощатої, парканів №2,3, замощення І,ІІ.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій у розмірі 816,14 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_16