Справа № 202/8702/15-ц
Провадження № 2/0202/471/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Мороза В.П.

при секретарі - Овечко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ОСОБА_2» про визнання недійсним правочину, захист прав споживача, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у листопаді 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 30.05.2008 року між нею та Акціонерним банком «Факторіал-банк», правонаступником третьої черги якого є ТОВ «ФІНАНС ОСОБА_2» було укладено кредитний договір № 061-В/52. В Позовній заяві позивач зазначає, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам діючого цивільного законодавства України, на підставі того, що під час його укладання сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.05.2008 року позивачем ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Факторіал-банк», правонаступником третьої черги якого є ТОВ «ФІНАНС ОСОБА_2» було укладено кредитний договір № 061-В/52.

Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, згідно до ст. 1056-1 ЦК України визначається розмір процентів та порядок їх сплати за договором залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача на те, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам діючого цивільного законодавства України не підтверджується матеріали справи, а будь-яких інших належних та допустимих доказів позивачем не надано.

Позивач не навів правового обґрунтування свого позову в позовній заяві.

Всупереч вимогам чинного законодавства України факти, на які позивач посилається як на підстави своїх вимог, ґрунтуються лише на особистих припущеннях позивача. Жодних належних доказів, які б стверджували про недійсність кредитного договору № 061-В/52 від 30.05.2008 та його невідповідність представлено не було, у звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15,16, 316, 331 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58-60, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ОСОБА_2» про визнання недійсним правочину, захист прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.П.Мороз