Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання спадкового договору, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6 про розірвання спадкового договору, посилаючись на те, що 29 вересня 2009 року вони уклали із відповідачкою спадковий договір, умовами якого було передбачено, що ОСОБА_6 зобов'язана забезпечити позивачів постійним місцем проживання за адресою відчужуваного майна до дня смерті кожного з них, а у разі їх смерті поховати їх на Нікопольському цвинтарі, а вони, як відчужувачі, передають після своєї смерті у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачам у рівних частках кожному.

На обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що з моменту укладення договору у позивачів істотно змінилися обставини, якими вони керувалися при укладенні вказаного спадкового договору. А саме, погіршився їх стан здоров'я, виникла необхідність у медикаментозному лікуванні, нагляді лікарів та потреба у сторонньому догляді. Відповідач зараз проживає у м. Києві та ніякої допомоги їм не надає.

Враховуючи зазначене, а саме істотну зміну обставин, якими позивачі, як сторона договору, керувалися при укладенні спадкового договору та приймаючи до уваги те, що відповідач не бажає добровільно привести спадковий договір у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, після уточнення позову, просили розірвати спадковий договір, укладений 29 вересня 2009 року між ними та ОСОБА_6 та зобов'язати нотаріуса зняти заборону відчуження належної їм квартири АДРЕСА_1 від 29 вересня 2009 року за реєстраційним № 1297-21.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року позов задоволено.

Розірвано садковий договір від 29 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маєвською О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1296.

Знято заборону відчуження квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_1, належить в рівних частках на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу.

29 вересня 2009 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5та ОСОБА_6 був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маєвською О.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1296.

Відповідно до п. 6 спадкового договору на ОСОБА_6 були покладені наступні обов'язки: забезпечити відчужувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5постійним проживанням за адресою відчужуваного майна до дня смерті кожного з них; в разі смерті відчужувачів поховати на цвинтарі м. Нікополя кожного з них.

Відповідно до п. 7 спадкового договору, в разі виконання ОСОБА_6 умов спадкового договору та після смерті останнього з відчужувачів ОСОБА_6 набуває право власності на спірну квартиру.

На спадковому договорі наявна відмітка нотаріуса від 29 вересня 2009 року про заборону, згідно з якою нотаріус на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» у зв'язку з посвідченням цього договору наклала заборону на відчуження зазначеного в договорі майна - квартири до припинення спадкового договору.

Крім того встановлено, що позивачі у добровільному порядку уклали спадковий договір з ОСОБА_6 на умовах, визначених у спадковому договорі від 29 вересня 2009 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що оскільки відповідно до умов спадкового договору, розпорядження відчужувача мала виконувати лише після смерті позивачів, за життя відчужувача за спадковим договором ніяких дій майнового чи немайнового характеру вчиняти не зобов'язана, розпорядження набувачу в спадковому договорі, які набувач мала виконувати за його життя, відповідач не зазначив, а не включення до договору додаткових умов про надання позивачам послуг побутового характеру, відвідування та догляду не є в силу вимог ст. ст. 651, 1308 ЦК України підставою для розірвання спадкового договору.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
О.В. Кадєтова