Справа № 372/3934/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/1029/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 18 16.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна»), третя особа: ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20 травня 2015 року № 002057, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 з моменту його вчинення, застосувати до ТОВ «Євролізинг Україна» наслідки недійсності цього договору та стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на свою користь 51 000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми, а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що під час шлюбу її чоловік ОСОБА_3 без її згоди 20 травня 2015 року уклав договір фінансового лізингу № 002057 з ТОВ «Євролізинг Україна», предметом якого є транспортний засіб марки МТЗ 892 вартістю 510 000 грн. Зазначила, що на виконання умов договору ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж у розмірі 51 000 грн., що підтверджується квитанцією від 20 травня 2015 року № N1A2J35697.

Посилаючись на те, що спірний договір між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 укладено з порушенням норм чинного законодавства без її письмової згоди, а також враховуючи, що він виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір фінансового лізингу укладений ОСОБА_3 з ТОВ «Євролізинг Україна» в інтересах сім`ї, для його укладення чинне законодавство не передбачає обов'язкової письмової згоди іншого з подружжя відповідно до ст.65 СК України. Також суд зазначив, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами обставини заподіяння їй моральної шкоди відповідачем та розмір такої шкоди нею не обґрунтовано. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 травня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 002057 (далі - договір), за умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки МТЗ - 892.

Відповідно до пункту 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах вказаного договору фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 1.7 договору встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансованого платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У пункті 8.2 договору зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 19 615,38 Євро з урахуванням ПДВ. На дату укладання цього договору згідно обмінного курсу Євро до української гривні гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 510 000 грн. з ПДВ.

Згідно з пунктами 17.2, 17.3 договору, підписання цього договору до додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений (-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений (-а) визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору, буде використовуватися на потреби сім'ї (а.с.6-11).

З додатка 1 до договору вбачається, що розмір адміністративного платежу складає 1 961,54 Євро, що у гривневому еквіваленті згідно з обмінним курсом на момент укладення договору становить 51 000 грн. 04 коп. (а.с. 12).

Відповідно до копії квитанції № N1A2J35697 від 20 травня 2015 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж на суму 51 000 грн. (а.с.14).

З копії свідоцтва про одруження вбачається, що 20 листопада 1993 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.15).

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з цим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1622цс15), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому, згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності цього договору, оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу укладений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, для його укладення чинне законодавство не передбачає обов'язкової письмової згоди іншого з подружжя відповідно до ст.65 СК України..

Крім того, колегія суддів враховує, що за змістом ст.119 ЦПК України, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

Згідно із ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Як вбачається зі змісту позову ОСОБА_2 пред'явила позов лише до ТОВ «Євролізинг Україна», однак стороною оспрюваного договору фінансового лізингу був також ОСОБА_3, який вказаний у позові як третя особа. Клопотання по залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості співвідповідача позивач не заявляла, а відтак позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору недійсним не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги про стягнення сплачених коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох відсотків річних від простроченої суми та моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності, у задоволенні яких судом відмовлено, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Таким чином оскаржуване заочне рішення суду є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінки та висновків суду не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного заочного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді