АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/216/16-ц Головуючий у 1 інстанції Катющенко В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Приватний нотаріус Севастопольського міського нотаріального округу Гордєєва О.В., ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним та визнання його недійсним.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Приватний нотаріус Севастопольського міського нотаріального округу Гордєєва О.В., ОСОБА_6 про визнання договору позики удаваним та визнання його недійсним відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та Попорез/ ОСОБА_6 перебували у зареєстровану шлюбі, від якого у них народилася дочка ОСОБА_7 15 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 (колишньою свекрухою позивача) та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 34 000,00 доларів США, що станом на момент укладення договору складало еквівалент 171 700,00 грн за курсом НБУ, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві кошти у тому ж розмірі на умовах, визначених даним договором, у строк до 01.09.2010.

Судом також установлено, що рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12.12.2011 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики було задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 114 332,45 грн; 3% річних у розмірі 6 011,26 грн; 997,79 грн пені та вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Виходячи з того, що в обґрунтування позовних вимог про визнання правочину недійсним та удаваним позивач посилався на те, що договір позики було укладено сторонами з метою приховання договору про сплату позивачем аліментів на утримання дочки ОСОБА_7, при цьому грошових коштів від ОСОБА_4 в якості позики він не отримував, а повертав кошти за договором, вважаючи їх аліментними зобов'язаннями,-суд першої інстанції, вважаючи, що такі позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними, відмовив у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином (ас 185,187), третьою особою подано клопотання про розгляд справи без її участі, інші сторони заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подали, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав установленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факт укладення сторонами договору про сплату ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання їх дочки, однак, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту не надав. Самі по собі пояснення позивача з цього приводу не дають підстав вважати зазначений факт установленим. Крім того, сторонами оспорюваного договору позики є ОСОБА_3 і його свекруха ОСОБА_4, яка не є належною стороною у відносинах зі сплати аліментів на утримання доньки позивача, яка проживала разом із матір'ю ОСОБА_6, а не з бабусею ОСОБА_4 До того ж, рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 07.03.2008 з ОСОБА_3 на користь матері дитини стягнуто аліменти на утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не отримував кошти за договором позики, не заслуговує на увагу, адже у п. 2 Договору позики від 15.10.2007 зазначено, що грошові кошти, які є предметом договору, одержані ОСОБА_3 до підписання договору. Дані обставини встановлено рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12.12.2011, яке не скасоване та є чинним. Інших доказів в обґрунтування обставин, на які посилається позивач, суду у встановленому ст. ст. 10,60 ЦПК України порядку не надано.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають, фактично зводяться до аналізу позивачем обставин справи через призму його власних інтересів і їх оцінку.

За таких обставин передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна