22-ц/775/683/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Дзюба М.В.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

за участю

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської Ради, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкоємцем однією сім'єю не менш ніж п'ять років до відкриття спадщини та визнання спадкоємцем четвертої черги за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2016 року

в с т а н о в и в:

В лютому 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів та зазначала, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, але 21 березня 2013 року через дрібну сварку шлюб розірвано, проте вони продовжували жити однією сім'єю в будинку № 26а по вул. Домаха у місті Маріуполі. 05 січня 2015 року помер її чоловік - ОСОБА_4, якому згідно заповіту батька ОСОБА_5 заповідано все рухоме та нерухоме майно останнього, а саме домоволодіння № 18 по вулиці Грибоєдова в місті Маріуполі. Після смерті ОСОБА_4 помер 19 червня 2015 року його батько ОСОБА_5 В шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено, оскільки недоведені родинні зв'язки між нею та померлим. Оскільки вона постійно мешкала з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, то вважає себе такою, що прийняла спадщину, оскільки не відмовилась від неї протягом шести місяців і є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 Просила суд встановити факт проживання її однією родиною зі спадкодавцем ОСОБА_4 більше пяти років до відкриття спадщини, а також визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю не менш ніж 5 років до відкриття спадщини та визнання її спадкоємцем четвертої черги відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги письмові докази та показання свідків та необгрунтовано послався на недоведенність позовних вимог.

В судове засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити рішення суду без змін.

Представник Маріупольської міської ради в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки 25 серпня 2016 року (форма № 119), причини неявки суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не зявився у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 мешкала однією родиною з померлим ОСОБА_4, вела спільне господарство, мала спільні права та обов'язки, проживала на одній житловій площі, та не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7, оскільки вказані свідки не повідомили суду інформації, яка б свідчила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мешкали однією родиною.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб серія 1-НО № 275126, виданого повторно 10 травня 2012 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, між позивачкою та ОСОБА_3 14 липня 1987 року зареєстровано шлюб (а.с. 3), який розірвано 21 березня 2013 року.

05 січня 2015 року ОСОБА_3, який був сином ОСОБА_5, помер (а.с.2). За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив та відомостей про спадщину після його смерті суду не надано.

Відповідно до свідоцтва про смерть І-НО № 914986, виданого Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5 помер 19 червня 2015 року (а.с. 33), тобто його син ОСОБА_4 помер раніше свого батька ОСОБА_5 (а.с.2),

Суд встановив, що за життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу 14 січня 2015 року, яким заповів належний йому житловий будинок з усіма належними до нього будівлями та спорудами подвір?я та земельну ділянку по вул. Грибоєдова, 18, в м. Маріуполі в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (а.с.28).

Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_9 19 червня 2015 року після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 97/2015, і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 квітня 2016 року, ОСОБА_1 на праві власності, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належать житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані по вулиці Грибоєдова, 18 у місті Маріуполі Донецької області (а.с. 71-99).

Згідно з розясненнями, викладеними у пунктах 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7 від 30 травня 2008 року, за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. При вирішенні спору (справи) про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), суду необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. І зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, а таке право можуть мати також інші особи (як це є в даному випадку), якщо є факт спільного проживання зі спадкодавцем, був пов'язаний спільним побутом, мали взаємні права як і обов'язки. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджене відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, встановлені у справі обставини та надані докази, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів, що вона мешкала однією родиною з померлим ОСОБА_4, вела спільне господарство, мала спільні права та обов'язки, проживала на одній житловій площі; та підставно не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки вони не повідомили суду інформації, яка б свідчила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мешкали однією родиною. За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги письмові докази та показання свідків та необгрунтовано послався на недоведенність позовних вимог, апеляційний суд вважає необгрунтованими та такими, що не впливають на правильність судового рішення.

Крім цього, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання зі спадкоємцем однією сім'єю не менш ніж п'ять років до відкриття спадщини та визнання спадкоємцем четвертої черги, позивач на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернула, та просила встановити факт, який не породжує для неї юридичні наслідки, оскільки на момент смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_4 був живий його батько ОСОБА_5, який відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2 про встановлення факту проживання зі спадкоємцем однією сім'єю не менш ніж п'ять років до відкриття спадщини та визнання спадкоємцем четвертої черги і відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну правову оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Згідно із статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

При подачі апеляційної скарги позивач ОСОБА_2 судовий збір не сплачувала, ухвалою судді-доповідача від 05 серпня 2016 року за клопотанням ОСОБА_2 їй відстрочена сплата судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн. до ухвалення судового рішення у справі, а тому апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Октябрське Шортандинського району Целіноградської області, ІПН НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір в розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

ОСОБА_10