Справа № 712/2329/16-ц
Провадження № 2/712/994/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2016 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого /судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Шмагайло Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, -
Позивач 03. 03. 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки площею 1000 кв.м., посвідчених приватним нотаріусом ЧМНО Сопільняк А.О. від 19.12.2008 року, відповідно до яких він подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок та земельну ділянку площею 1000 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач посилається на те, що він не розумів, які договори укладав і вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки вони з відповідачем домовилися, що останній буде доглядати його та дружину, надавати допомогу з харчуванням, утриманням та проведенням необхідного ремонту будинку.
Вказував, що після укладення договорів відповідач спочатку їм допомагав, проте з 2008 року він зі своє сім`єю проживає за межами України та не має наміру повертатися в Черкаси. Жодної допомоги не надає.
Крім того, зазначив, що відповідач фактично дар не прийняв, за вказаною адресою не проживає, ключів від будинку не має, обов`язків власника не виконує
Просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 19 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. (зареєстровано в реєстрі за № 217 19.12.2008р.); визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 грудня 2008 року площею 1000 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. (зареєстровано в реєстрі за № 218 19.12.2008р.).
В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов в повному обсязі. Разом з тим, позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що відповідач являється сином його дружини від першого шлюбу, яка фактично вмовила його на укладання цих договорів. Відповідач з дитинства зареєстрований у вищевказаному будинку, та до моменту укладення спірних договорів проживав разом з ними. Останній раз він приїжджав в 2008-2009 роках.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце судового засідання повідомлявся через оголошення в пресі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків, суд прийшов до наступного:
Судом встановлено, що 19 грудня 2008 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_4 , що діяла як законний представник від імені ОСОБА_2 з іншої сторони були укладені договори дарування, згідно умов яких ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав дарителю на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Черкаським обласним держнотархівом 09.10.2008р. за р.№ 310, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.06.2008р. та земельну ділянку площею 1000 кв.м., призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , та яка належала дарителю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 8686528, виданого Черкаським міським управлінням земельних ресурсів 09.02.06р. на підставі рішення Черкаської міської ради від 22.11.2005р. № 8-759.
Свій позов позивач обґрунтовує тим, що оспорювані ним договори дарування були укладені під впливом помилки, оскільки він не розумів, який договір підписував, та вважав, що підписує договір довічного утримання, тому що відповідач обіцяв їх доглядати, надавати допомогу з харчуванням, утриманням будинку, що і робив після укладення договору. Проте з 2008 року ОСОБА_2 проживає за кордоном та не має наміру повертатися до міста Черкаси, допомоги їм не надає, жодних витрат по утриманню будинку не несе.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він являється сином позивача. Про договори дарування він дізнався нещодавно. Спочатку Водяник допомагав батькам, а потім виїхав проживати до ОСОБА_6 та назад повертатися не бажає, наразі гроші батькам не висилає та нічим не допомагає.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона являється дружиною позивача та матірю відповідачу. Вказувала, що це вона вмовила чоловіка переоформити будинок на її сина, чоловік на той час дуже хворів, переніс чимало операцій. Вони пенсіонери та потребували допомоги. Син ОСОБА_7 на той час проживав з ними в будинку та обіцяв, що буде допомагати, проте поїхав в Португалію та приїжджати не збирається. Зараз за ними доглядає молодший син ОСОБА_8 .
Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 суду пояснили, що вони є сусідами сім`ї ОСОБА_12 . Водяник ОСОБА_7 проживав у їх будинку з дитинства допомагав батькам, потім поїхав в Португалію. Останній раз його бачили ще в 2008 році. Зараз позивачу допомагає його син ОСОБА_8 . Вказували, що вони дуже здивувалися, чому позивач оформив будинок не на свого рідного сина ОСОБА_8 .
Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей( ч. ч. 1 - 3, 6 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Верховний Суд України в постанові від 16 березня 2016 року по справі за № 6-93цс16 висловив наступну правову позицію.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку та користування земельною ділянкою після укладення договорів дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статтей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Застосовуючи наведені вище положення законодавства і правову позицію Верховного Суду України до даних правовідносин, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими на підставі наступного.
В судовому засіданні встановлено, що при укладанні сторонами оспорюваних договорів дарування від 19.12.2008 року, позивач ОСОБА_1 не розумів правових наслідків укладання цього договору, не розумів, що він не покладає на відповідача обов`язків по догляду за ним та його дружиною, тобто помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Ця помилка має істотне значення, тому що позивач переуступивши своє право власності на будинок та земельну ділянку, в кінцевому наслідку, не отримує допомоги з боку відповідача, сам оплачує комунальні послуги за будинок, утримує його в належному стані та сплачує мито за земельну ділянку, що підтверджується квитанціями, які є в матеріалах справи, хоча наразі перебуває в скрутному матеріальному становищі та потребує сторонньої допомоги.
Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочинів, що вплинуло на його волевиявлення, що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення позивача під час укладення ним договорів про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є його єдиним житлом та земельної ділянки.
Позивач як особа похилого віку, який за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, й укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.
Наведене вище свідчить про те, що при укладенні оскаржуваних договорів позивачем мала місце помилка, тобто неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договорів довічного утримання.
Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України.
У п.п.5,10 вказаної Постанови зазначено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.
З огляду на зазначене, в силу ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, оспорювані договори дарування жилого будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 підлягають визнанню недійсними, оскільки вони були укладені під впливом помилки із застосуванням наслідків недійсності зазначених правочинів відповідно до положень ст.216 ЦК України.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 130, 212-215, 216, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки задовольнити.
Визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 19 грудня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. (зареєстровано в реєстрі за № 217 від 19.12.2008р.), недійсним, із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Визнати договір дарування земельної ділянки від 19 грудня 2008 року площею 1000 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. (зареєстровано в реєстрі за № 218 від 19.12.2008р.), недійсним, із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Головуючий: Т.Є. Троян