Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2718/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 27 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року

встановила:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 729 701,70 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме садовий будинок літ. «А» площею 108,9 кв.м, що знаходиться за адресою б. 89, Кам'янської сільської ради Житомирського району, «Крона» обслуговуючий кооператив та належать ОСОБА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на зазначене майно.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також те, що рішення суду ухвалено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір поруки є припиненим в силу вимог ст. 559 ЦК України, а відтак не має підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього іпотекодержателем.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 01 лютого 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 41-005/ФКВ-08, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 26 000,00 доларів США строком до 31 січня 2011 року.

В забезпечення виконання вказаного зобов'язання, в цей же день між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку садовий будинок літ. «А» площею 108,9 кв.м, що знаходиться за адресою б. 89, Кам'янської сільської ради Житомирського району, «Крона» обслуговуючий кооператив (а.с. 18-20). Спірний садовий будинок належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 2007 року та розташований на земельній ділянці площею 0,12 га.

13 травня 2013 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до останніх перейшло право вимоги за основними та забезпечувальними зобов'язаннями.

Згідно розрахунку позивача станом на 31.07.2015 заборгованість по кредитному договору становила 33 764,08 долари США, що по курсу НБУ становить 729 701,70 грн, з яких: 17 286,47 доларів США по тілу кредиту та 16 477,61 доларів США по відсоткам за користування кредитом.

20.08.2015 ПАТ «Дельта Банк» надіслав ОСОБА_1 лист-вимогу про сплату простроченої заборгованості в розмірі 33 560,90 доларів США, а у разі її невиконання у встановлені законом строки - сплатити достроково всю суму кредиту в розмірі 33 764,08 долрів США (а.с. 26-31).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомими майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Перелік підстав для припинення іпотеки міститься у ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цьогоЗакону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед заставо-/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про припинення іпотечного договору, оскільки підстав для припинення іпотеки, визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» судовою колегією не встановлено, ст. 559 ЦК України до правовідносин кредитора з майновим поручителем не застосовуються.

Разом з тим, відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року по справі № 6-1851цс15.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що Закон України «Про іпотеку» надає право іпотекодержателю звернути стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання спору на підставі окремого договору або відповідного застереження в іпотечному договорі (ст. 36 Закону): передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону, чи від свого імені продати предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 38 Закону, або за рішенням суду (ст. 39 Закону) з встановленням судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. При цьому, захистити своє право на іпотечне майно при застосуванні ст. 37 Закону іпотекодержатель може при дотриманні умов договору.

Згідно п. 4.1. Іпотечного договору Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобов'язанням воно не буде виконане належним чином, а саме при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту0 та/або несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені Кредитним договором строки; тощо.

У випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов'язків за цим та/або Кредитним договором Іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (та позичальнику) письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору (п. 4.2.).

На підставі пункту 4.3. іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4. цього договору.

Згідно п. 4.4.1. Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом прийняття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Сторони, з розумінням змісту ст. 37 Закону свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензії іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржено іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

З системного аналізу правової позиції Верховного Суду України, умов Іпотечного договору та вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів приходить до висновку, що ПАТ «Дельта Банк» набуває можливість реєстрації права власності на іпотечне майно згідно застереження в Іпотечному договорі за наявності заборгованості по основному договору та дотриманні процедури позасудового врегулювання спору, тобто на підставі договору.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ч. 2 ст. 37 Закону).

Як встановлено у судовому засіданні, вимога про дострокове погашення боргу та можливе звернення стягнення на майно боржника направлена 20.08.2015 (а.с. 25-26).

У листі-вимозі ПАТ «Дельта Банк» надав тридцятиденний строк для виконання основного зобов'язання і повідомив про звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно у разі невиконання цієї вимоги.

Однак, позов подано до суду 29.08.2015, тобто через 8 (вісім) днів після направлення такої вимоги та без дотримання встановленого строку для позасудового врегулювання спору.

За таких обставин, коли ПАТ «Дельта Банк» заявив вимогу про визнання за ним права власності на іпотечне майно, порядок набуття якого у такий спосіб передбачено для позасудового врегулювання спору на підставі договору (ст. 36 Закону), а не у судовому порядку (ст. 39 Закону), який дозволяє звертатися із вимогою без дотримання тридцятиденного строку попередження (ч. 2 ст. 35 Закону), є обов'язковим виконання вимог, передбачених ч. 1 ст. 35 Закону.

ПАТ «Дельта Банк» згідно умов договору та вимог ст.ст. 35-37 Закону на час звернення до суду не дотримався встановленого законом та договором строку для позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, тобто не набув право власності на іпотечне майно згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в Іпотечному договорі, в т.ч. і права на його реєстрацію, а тому посилання на норми законодавства, що регулюють захист права власності, є безпідставним і звернення до суду з таким позовом - передчасним.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: