Справа № 307/1831/16-ц
Провадження № 2/307/1085/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 вересня 2016 року м. Тячів
Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Мельник В.І при секретарі Комяті Н.А з участю адвоката ОСОБА_1 В позивача ОСОБА_2С розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Тячів цивільну справу за позовом:
ОСОБА_2 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 третя особа: виконавчий комітет Нересницької сільської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд, -
ОСОБА_2С ОСОБА_7І предявили позов в суд до ОСОБА_4А, ОСОБА_8Я, ОСОБА_9О про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вони являються власниками житлового будинку № 43 по вул. Кольцовій в с. Нересниця на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідачі зареєстровані в будинку позивачів але не проживають в ньому з 1996 року. Особистих речей відповідачів у будинку позивачів немає, а реєстрації місця проживання відповідачів у будинку перешкоджає позивачам у повній мірі скористатися своїм особистим майном та оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. У звязку з вищевикладеним позивачі вимушені звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком.
У судовому засіданні ОСОБА_2С позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Крім того, зазначила, що відповідач ОСОБА_8Я являється їх рідним сином ОСОБА_4А невістка а ОСОБА_9О їх онука. У 1996 році відповідачі побудували свій власний будинок та проживають у ньому.
Проти ухвалення заочного рішення не заперечує .
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення судових. Причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не надали.
Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, при розгляді заяви покладався на розсуд суду.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Будинок, який розташований за адресом: с. Підплеша вул. Кольцова буд., 43 належить на праві власності позивачам, по ? частці що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право власності № 107 на нерухоме майно
В будинку № 43 по вул. Кольцова с. Підплеша разом з власниками ОСОБА_2С ОСОБА_7І зареєстровані ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3. Даний факт підтверджується довідкою № 187 виданою 21 квітня 2016 року Нересницькою сільською
Факт не проживання відповідачів у будинку № 43 по вул. Кольцовій с. Підплеша підтверджується актом обстеження дворогосподарства № 43 по вул. Кольцовій в с. Підплеша. В акті, зазначено що ОСОБА_4А, ОСОБА_8Я , та ОСОБА_9О не мешкають в будинку за місцем реєстрації більше 20 років.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо.
Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 6 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі набули право користування належним позивачу житлом, як члени родини позивача, однак за даною адресою не проживають більше 20 років що стверджується довідкою 226/02-06 від 7 липня 2016 року виданою Нересницькою сільською радою ОСОБА_4А зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_4 а проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, відповідно до акту обстеження дворогосподарства більше 20 років не проживає у будинку
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідачі за комунальні послуги не платять, у будинку № 43 по вул. Кільцевій в с. Підплеша не проживають без поважних причин понад 20 років , у звязку з чим суд дійшов висновку, що ОСОБА_4А, ОСОБА_8Я , та ОСОБА_9О втратили право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено судове рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Керуючись ст. ст. 10,11, 57, 60, 61, 157, 209, 224-226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст. ст. 316-319, 328, 391, 405-406 ЦК України, , суд, -
Позов задовольнити ..
Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 1993 року такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку № 43 по вул. Кільцева в с. Підплеша.
Стягнути з ОСОБА_8 551 гривню 20 копійок судового збору на рахунок спеціального фонду держаного бюджету України
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Тячівського районного суду В.І. Мельник