Справа № 544/1026/16-ц
№ пров. 2-о/544/94/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 вересня 2016 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області:

у складі головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участі секретаря Ралець О.С.,

у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Пирятин, розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи - ОСОБА_2, Пирятинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про встановлення факту народження дитини,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася до суду із заявою, в обґрунтування якої вказала, що 05 травня 2016 року в м. Торез Донецької області у неї народилася донька ОСОБА_3, батьком дитини є ОСОБА_2 Пирятинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області їй було відмовлено у видачі свідоцтва про народження ОСОБА_3 у звязку з предявленням медичного документу про народження дитини, не встановленого чинним законодавством зразка. Оскільки ОСОБА_3 народилася на тимчасово окупованій території, що унеможливлює отримання належного медичного документу, на підставі якого може бути здійснено державну реєстрацію народження ОСОБА_3, то вона змушена звернутися до суду з даною заявою. Встановлення факту народження ОСОБА_3 необхідне для державної реєстрації народження дитини та для отримання допомоги при народженні дитини. Враховуючи вищевикладене, заявник просить встановити факт народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася в м. Торез Донецької області, матірю якої є ОСОБА_1, батьком ОСОБА_2

У судове засідання заявник не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи в її відсутність.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання також не зявився з невідомих для суду причин.

Представник Пирятинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на судовий розгляд теж не зявився, клопотав про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення вимог не заперечує.

Судом в порядку ст.ст. 63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, була допитана свідок ОСОБА_4, яка суду пояснила, що ОСОБА_1 це її онука. Дійсно у ОСОБА_1 та заінтересованої особи ОСОБА_2 05 травня 2016 року в м. Торез Донецької області народилася дочка - ОСОБА_3. У звязку з тим, що територія, на якій народилася дитина, тимчасово окупована, оформити належним чином документи заявник не змогла.

У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Вислухавши пояснення свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

На підтвердження своєї вагітності та факту народження дитини заявник надала суду медичну довідку від 03 серпня 2016 року про народження дитини, видану медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території, в якій зазначено (російською мовою), що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, народила 05 травня 2016 року дитину жіночої статі з масою 3400г, зростом 52см від 1-й вагітності та 1-х термінових родів в акушерському відділенні МУ «Торезської ЦМЛ», а також надала свідоцтво про народження (російською мовою) серії ДНР №011942, видане 17 травня 2016 року Шахтарським районним відділом запису актів громадянського стану Державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки.

На підтвердження батьківства заінтересованої особи - ОСОБА_2 надано свідоцтво про шлюб, згідно якого 31.08.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Шахтарську реєстраційної служби Шахтарського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2, який народився 28 лютого 1988 року в м. Шахтарськ Донецької області, та ОСОБА_5, яка народилася 01 серпня 1993 року в м. Шахтарськ Донецької області, при цьому після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_2.

Окрім цього, заявником надана відмова у проведенні державної реєстрації народження дитини, виданої Пирятинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, в якій зазначено, що державна реєстрація народження ОСОБА_3 не може бути проведена у звязку з наданням документу на підтвердження факту народження дитини не встановленої чинним законодавством форми.

Оцінюючи медичну довідку про народження як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Без державної реєстрації факту народження дитини вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» - документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини у заявника, зазначені у медичній довідці про народження, виданій на окупованій території, підтверджуються також поясненнями свідка та іншими зібраними доказами в справі у їх сукупності.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов'язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт народження 05 травня 2016 року дитини ОСОБА_3 від заявника ОСОБА_1 та заінтересованої особи ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 292, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи - ОСОБА_2 та Пирятинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про встановлення факту народження дитини - задовольнити.

Встановити факт, що 05 травня 2016 року в м. Торез Донецької області народилася живонароджена дитина жіночої статі, якій надано ім'я ОСОБА_3, матір'ю якої є ОСОБА_1, громадянка України, яка народилася в м. Шахтарськ Донецької області 01 серпня 1993 року, та батьком якої є ОСОБА_2, громадянин України, який народився в м. Шахтарськ Донецької області 28 лютого 1988 року.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію судового рішення невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.В.Нагорна