Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/2430/16-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 21 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Матюшенка І.В., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування, укладений 10 грудня 2010 року, згідно якого вона подарувала своєму сину ОСОБА_2 належну їй на праві власності частину квартири №5, що знаходиться в м. Житомирі по вул. Піонерській, 102, під умовою довічного користування нею подарованим майном. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне користування набутим житлом, а тому є удаваним. Відповідач з 2013 року перешкоджає їй у користуванні квартирою.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування вказаного нерухомого майна у частині надання ним, як обдаровуваним, права довічного користування набутою за цим договором частиною квартири дарувальнику ОСОБА_1 В обґрунтування позовних вимог зазначав, що положення ч. 3 ст. 725 ЦК України передбачає можливість встановлення договором дарування обовязку обдаровуваного надати право довічного користування дарунком третій особі, а не дарувальнику.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року в задоволені первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Зазначив, що висновок суду про те, що сторони за договором дарування добровільно погодили право дарувальника на довічне користування квартирою, а тому були вправі укласти договір, який не заборонений чинним законодавством, суперечить положенням ч. 3 ст. 725 ЦК України, яка не передбачає можливості встановлення обовязку обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь дарувальника.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи договір дарування 44/100 частин квартири №5, що знаходиться в м. Житомирі по вул. Піонерській, 102, який укладений 10 грудня 2010 року між ОСОБА_1, як дарувальником, та ОСОБА_2, як обдаровуваним, містить пункт 1, у абзаці пятому якого зазначено: "Обдаровуваний надає право довічного користування набутою ним за цим договором частиною квартири Дарувальнику" (а.с. 3).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що між нею та відповідачем у справі укладено договір довічного утримання, а не договір дарування, відповідач з 2013 року перешкоджає їй у користуванні квартирою, а тому просила даний правочин визнати недійсним з підстав, визначених ст. ст. 235, 717 ЦК України.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у судовому засіданні визнали, що мали намір укласти договір дарування і їх воля була спрямована на укладення саме цього договору, вони добровільно погодили право дарувальника на довічне користування квартирою, що не заборонено чинним законодавством.

Разом з тим, такий висновок суду не узгоджується з положеннями ч. 2 ст.717 ЦК України, оскільки наявна у оспореному договорі умова про право дарувальника на користування квартирою кореспондує обов'язок обдаровуваного надати таке право.

Тому, враховуючи, що договір дарування встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника певну дію майнового і немайнового характеру, а саме надати право на користування дарунком, такий договір згідно ч. 2 ст. 717 ЦК України не є договором дарування та підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи, що при вирішенні спору судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів скасовує ухвалене судом рішення, задовольняє первісний позов про визнання правочину недійсним та відмовляє у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсною частини правочину з інших, вищенаведених колегією суддів підстав.

Заяву представника відповідача про застосування наслідків пропущення ОСОБА_1 позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки про порушення свого права відповідачем на проживання у подарованій частині квартири позивач довідалась у жовтні 2013 року. Зазначені обставини підтверджуються відповідями правоохоронних органів за зверненнями ОСОБА_1 (а.с.15,4-14, 17-20). Тому, у відповідності до ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦПК України ЦК України, ОСОБА_1 звернулась до суду (лютий 2016 року) у межах загальної позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року скасувати, ухваливши нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 44/100 частин квартири №5, що знаходиться в м. Житомирі по вул. Піонерській, 102, який укладений 10 грудня 2010 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі №5285.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 488 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: