КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ

Справа №552/2374/15-ц
Провадження № 2/552/58/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.05.2016 року Київський районний суд м. Полтава в складі: головуючого судді - Миронець О.К., за участю секретаря судового засідання Ваніної Ю.А., позивача ОСОБА_1 представника позивача Компанець Б.Ю., представника відповідача Яковенко О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Київського районного суду м. Полтави цивільну справу за позовом прокурора Київського району м. Полтави в інтересах ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та зміни причин звільнення

ВСТАНОВИВ:
Прокурор Київського району м. Полтави 28 квітня 2015 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом в інтересах ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з заробітної плати.
В поданій до суду позовній заяві прокурор посилався на те, що позивач ОСОБА_1 з 10.06.2011 року перебуває в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , а 30.08.2014 року як військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України «Про оголошення часткової мобілізації» був призваний на військову службу.
Також зазначав, що відповідач ОСОБА_2 з вересня 2014 року заробітну плату позивачу ОСОБА_1 не виплачує.
В позовній заяві просив суд стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8924,80 грн. та покласти на відповідача судові витрати.
30.10.2015 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 10040,40 гривень.
15.10.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 та просив стягнути на свою користь заборгованість по виплаті середнього заробітку за період з 04.06. по 24.09.2015 року в сумі 4597,80 гривень без утримання податку на доходи фізичної особи та єдиного соціального внеску, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1014 гривень, середній заробіток за затримку остаточного розрахунку з 25.09.2015 року по день постановлення рішення судом, 10 000 гривень моральної шкоди, витрати по оплаті правової допомоги. Також просив визнати неправильним формулювання причин звільнення з роботи та змінити причину звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України.
Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 22.12.2015 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №552/2374/15-ц за позовом прокурора Київського району м. Полтави в інтересах ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та зміни причин звільнення в одне провадження.

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Полтави від 06.11.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 1014 гривень залишені без розгляду.

25.04.2016 року позивач ОСОБА_1 зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.09.2014 року по 17.08.2015 року в сумі 1437,52 гривень без утримання податків, заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 18.08. по 24.09.2015 року в сумі 1571,40 гривень з утриманням податків, середній заробіток за затримку остаточного розрахунку з 25.09.2015 року по день ухвалення рішення, 10 000 гривень моральної шкоди, 2500 гривень витрати на оплату правової допомоги та визнати неправильним формулювання причин звільнення з роботи та змінити причину звільнення з п.4 ст.40 КЗпП України на ст.38 КЗпП України.
В судове засідання прокурор не з`явився, позивач та його представник підтримали позовні вимоги з урахуванням уточнень та просили суд його задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.
Представники відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували. Не оспорювали ті обставини, що між сторонами існували трудові відносини з 01 вересня 2014 року по 25.09.2015 року, заробітна плата позивачу в повному обсязі виплачена, отже підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки позивач ОСОБА_1 після мобілізації не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, тому був правомірно звільнений за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.
Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі укладеного 10 червня 2011 року безстрокового трудового договору, зареєстрованого в Полтавському міському центрі зайнятості за № 02260 перебував в трудових відносинах з відповідачем фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , працював водієм пасажирського транспорту.
Відповідний запис внесено до трудової книжки ОСОБА_1 .
Також встановлено, що 30 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1 як військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 року «Про оголошення часткової мобілізації» був призваний на військову службу до Збройних Сил України, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 30.08.2014 року № 33 його зараховано до списків особового складу в/ч польова пошта НОМЕР_1 .
Відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 року за N 2232 призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
08 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 року за N 1275-VII (далі - Закон N 1275).
Законом N 1275 внесені зміни до ряду діючих законодавчих актів України, в тому числі Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Податкового кодексу України, законів України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Статтею 119 Кодексу законів про працю України (зі змінами, внесеними Законом N 1275) передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 39 зазначеного Закону передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Оскільки позивач ОСОБА_1 був признаний на військову службу під час мобілізації, за ним в силу норм ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зберігається середній заробіток за місцем роботи в фізичної особи підприємця ОСОБА_2 .
Як встановлено судом, станом на час вирішення даної справи відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, є особою, яка здійснює підприємницьку діяльність.
Згідно довідки від 21.10.2015 року ФОП ОСОБА_2 нараховано ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01.06.2015 року по 17.08.2015 року у загальному розмірі 4201,50 гривень, з яких 547,76 гривень податки і збори.
Також дослідженими в справі доказами встановлено, що ОСОБА_2 частково здійснила розрахунок з позивачем та виплатила йому 13694,14 гривень.
Відповідно до постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 року частково задоволено позов фізичної особи підприємця ОСОБА_2 та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради виплатити на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 компенсацію за нараховану та виплачену заробітну плату працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації у розмірі 13694,14 гривень.
Відповідно до п. ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» визначено, що не нараховується на виплати та не утримується єдиний внесок з виплат, що компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та /або введення воєнного стану збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»
Відповідно до п.»и» пп 165.1.1 ст.165 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються сума грошової допомоги (у тому числі в натуральній формі), що надається фізичним особам або членам їхніх сімей (діти, дружина, батьки), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та/або компенсаційні виплати з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Отже, відповідач при виплаті заробітної плати мав право утримувати лише військовий збір, який становить 1,5 % від розміру щомісячної заробітної плати, який складає 18,75 гривень. Тому, після утримання цього податку щомісячно до виплати підлягає 1231,25 гривень. За період з вересня 2014 року по травень 2015 року суми виплати складає 11081,25 гривень, відповідач виплатив 10040,40 гривень, отже до стягнення підлягає 1040,85 гривень без утримання податків з даної суми. За червень липень 2015 року розмір заробітної плати позивача складає 2462,50 гривень з яких утримано 268,80 гривень, з яких прибуткового податку 178,80 гривень, єдиний соціальний внесок 90 гривень. за 17 днів серпня 2015 року позивачу нарахована 678,50 гривень заробітної плати та безпідставно утримано 127,87 гривень податків. Тобто за період з 01.07 по 17.08.2015 року з відповідача підлягає до стягнення 396,67 гривень заборгованості по заробітній платі без утримання податків, а всього 1437,52 гривень.
З 18 серпня 2015 року по 24.09.2015 року підлягає до стягнення заробітна плата в сумі 1571,40 гривень з урахуванням податків виходячи з того, що розмір середньоденної заробітної плати складає 58.20 гривень, кількість робочих днів 27 (58.20х27=1571,40 гривень)
17.08.2015 року ОСОБА_1 був мобілізований, а 18.08.2015 року направив відповідачу заяву про звільнення за згодою сторін, але 25.08.2015 року отримав відповідь про відмову у звільненні за згодою сторін.
25.08.2015 року ОСОБА_1 направив рекомендованим листом заяву про звільнення за власним бажанням з 27.08.2015 року у зв`язку зі зміною місця проживання.
Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
24.09.2015 року відповідач звільнила ОСОБА_1 за ч.4 ст.40 КЗпП України.
Відповідно до ст. 40 ч. 4 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Згідно із ст.ст. 147, 148 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Нормами статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Підтвердженням факту відсутності позивача на робочому місці у робочий час без поважних причин, що в подальшому стало підставою для звільнення останнього, є наявні в матеріалах справи акти від 08.09.2015 року, 11.09.2015 року, якими відповідач у передбаченому порядку засвідчив відсутність ОСОБА_1 на роботі з 25.08.2015 року по 28.08.2015 року, з 31.08.2015 року по 05.09.2015 року.
Згідно листа від 20.08.2015 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що підстави для звільнення за згодою сторін відсутні, а отже він може припинити трудові відносини шляхом подачі заяви про звільнення за власним бажанням.
В судовому засіданні представник відповідача не пояснив з яких мотивів його довіритель не задовольнила заяву ОСОБА_1 про звільнення його за власним бажанням.
В свою чергу, ФОП ОСОБА_2 отримавши заяву позивача про звільнення його за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, фактично залишила її без розгляду, звільнивши ОСОБА_1 за прогул.
Судом встановлено, що підстави для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про його звільнення за ст.38 КЗпП України не було.

Позивач ОСОБА_1 бажав звільнитись з роботи у ФОП ОСОБА_2 про що подав відповідну заяву та мав наміри влаштуватись на роботу в ПСП «Підвисоцьке», що підтверджується листом від 20.08.2015 року.
За нормами ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Отже, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача про зміну формулювання причин звільнення є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Оскільки, при звільненні з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку.
Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного розрахунку. День звільнення 24.09.2015 року, починаючи з 25.09.2015 року по 16.05.2016 року - 155 днів. Середньоденна заробітна плата складає 58.20 гривень (155х58.20=9021 гривень).
Позовна вимога про стягнення 10 000 гривень моральної шкоди не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження завданої моральної шкоди.
Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь держави за розгляд справи судом в розмірі 1218 грн.
Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Отже, витрати позивача на оплату правової допомоги в сумі 2500 гривень, які підтверджуються відповідним розрахунком та квитанцією від 15.10.2015 року підлягають до стягнення з відповідача.
Керуючись ст.212-215 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2014 року по 17.08.2015 року в сумі 1437,52 гривень без утримання податків та 1571,40 гривень, за період з 18.08. по 24.09.2015 року з утриманням податків, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.09.2015 року по 16.05.2016 року в сумі 9021 гривень, 2500 гривень витрати на правову допомогу, а всього 14529,92 гривень.
Зобов`язати фізичну особу підприємця ОСОБА_2 змінити причину та формулювання звільнення ОСОБА_1 з п.4ст.40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України.
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1218 гривень.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний термін з дня його проголошення.
Суддя Миронець О.К.