Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/9157/15 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/778/3632/16 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Пільщик Л.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя іншим чином,

В С Т А Н О В И Л А:

До суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому вказувала, що з відповідачем у шлюбі вони перебували з 10.08.2002р. по 19.07.2013р. та за цей час набули майно, яке зареєстровано за відповідачем. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2006р. була придбана квартира АДРЕСА_1 вартість якої становила 35000 доларів США. Квартира була куплена частково за кредитні кошти, отримані відповідачем за укладеним в 2006 році кредитним договором в сумі 33000 доларів США, а частково за її кошти в сумі 20 500 доларів США, отримані від продажу однокімнатної квартири та передані їй рідним братом ОСОБА_4 Крім того, за час шлюбу ними був придбаний також автомобіль Мерседес «Спринтер», білого кольору, державний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску. Просила поділити вказане спільне сумісне майно, набуте ними як подружжям за час шлюбу, наступним чином: їй виділити у власність квартиру АДРЕСА_1 вартість якої за оцінкою складає 130 000 грн., а відповідачу виділити у власність автомобіль Мерседес «Спринтер», білого кольору, державний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, вартість якого складає 110 000 грн.

ОСОБА_3 пред'явив до ОСОБА_2 зустрічний позов про поділ спільного сумісного майна подружжя іншим чином. Вказував, що спірна квартира була придбана в кредит, який після розірвання шлюбу був виплачений ним за кошти, отримані від продажу автомобілю МERCEDES-BENZ 312 SPRINT, 2000 року випуску, про що було відомо його колишній дружині. Тому просив поділити тільки квартиру АДРЕСА_1 визнавши за кожним із сторін право власності на неї по 1/2 частині.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним, без її реального поділу і залишити квартиру у спільній частковій власності сторін.

В іншій частині позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, виділивши їй у власність всю квартиру АДРЕСА_1.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що з 10.08.2002р. по 19.07.2013р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2013 року (а.с.14).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які за домовленістю сторін залишились проживати з матір»ю.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана 17.11.2006р. за договором купівлі-продажу, в якому покупцем зазначено ОСОБА_3, який зареєстрував за собою право власності на цю квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.41).

При оформленні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 надавала письмову згоду, яку зареєстровано нотаріусом Соха О.Б. ( а.с. 90).

В період шлюбу сторони придбали також автомобіль МERCEDES-BENZ 312 SPRINT, 2000 року випуску, кузов НОМЕР_3, який був зареєстрований за ОСОБА_3 Проте згідно інформації, викладеній в листі № 31/8-4693 від 30.05.2016р. Регіонального сервісного центру в Запорізькій області МВС України, станом на 29.05.2016р. транспортний засіб МERCEDES-BENZ 312 SPRINT, 2000 року випуску, кузов НОМЕР_3 зареєстрований за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу № 2342/1317 від 01.03.2016р.

З урахуванням того, що нею була внесена на купівлю квартири значна суму у розмірі 20 500 доларів США, та того факт, що з нею залишились проживати неповнолітні діти, які зареєстровані в спірній квартирі, а автомобілем вона не користується та доходу від його експлуатації не отримує, ОСОБА_2 просила в позові виділити їй всю спірну квартиру, а колишньому чоловікові - автомобіль.

В зустрічному позові ОСОБА_3 вказував, що автомобіль ним було продано для погашення кредиту, який брався для купівлі спірної квартири, про що була обізнана ОСОБА_2, а тому поділу підлягає тільки квартира, а частки сторін мають бути рівними, тому просив поділити квартиру шляхом визнання права власності за кожним із колишнього подружжя по ? частці.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна в обраний нею спосіб та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд виходив із того, що не мається підстав для збільшення частки у майні на користь ОСОБА_2, оскільки вона не довела, що передані ОСОБА_3 грошові кошти у сумі близько 20 000 доларів США були використані ним на придбання спірної квартири, а також не було встановлено обставин, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України, щодо недостатності сплачуваних на дітей аліментів для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Також суд вважав за неможливе здійснювати поділ автомобіля, якого не мається в наявності на час вирішення цього питання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що судом безпідставно не враховано внесення нею особистих коштів на придбання спірної квартири в сумі 20 500 доларів США, а також, що право користування квартирою мають неповнолітні діти, що, на її думку, надає підстави для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя на її користь. Також вважає помилковими висновки суду про те, що кредит, взятий на купівлю квартири, був погашений за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобілю, оскільки ТЗ продано 01.03.2016р., а кредит погашено у 2015р. Тому просила змінити рішення, виділивши всю спірну квартиру їй.

Дослідивши вказані доводи апеляційної скарги, колегія визнала їх частково обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з роз»ясненнями, наданими в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання.

З матеріалів справи вбачається, що за купівлю спірної квартири ОСОБА_3 було сплачено продавцю 181 800 грн. ( а.с. 70), що за курсом НБУ станом на момент укладення договору купівлі-продажу17.11.2006р. було еквівалентно 181 800 : 5,05 = 36 000 доларів США.

Згідно з укладеним між АБ «ТАС-Бізнесбанк» та ОСОБА_3 кредитним договором № КФ(07)218-06 від 17.11.2006р. ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 32 400 доларів США ( а.с.68).

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 частково визнав обставини, викладені в апеляційній скарзі. Так, ним було підтверджено, що отримані від брата ОСОБА_2 - ОСОБА_4 кошти у розмірі 20 500 доларів США, ним дійсно були витрачені на покупку спірної квартири, а залишок кредитних коштів було спрямовано на інші потреби.

Отже, відповідач визнав ті обставини, що участь ОСОБА_2 своїми особистими коштами у придбанні спірної квартири складає 20 500 доларів США, які складають 64 % вартості квартири. Решту 36 % вартості сплачено за рахунок кредитних коштів, які сторони погашали як подружжя за рахунок коштів сім»ї, оскільки квартира придбавалась за кредитні кошти в інтересах сім»ї, тому на кожного з подружжя приходиться по 18 %.

З урахуванням цих обставин, ОСОБА_2 слід виділити більшу частку квартири, яка складатиме ?, а ОСОБА_3 - ? частку.

Що стосується тих обставин, що в квартирі разом з ОСОБА_2 проживають неповнолітні діти, і це, на її думку, також є підставою для збільшення її частки у майні, то ці ствердження апелянта є дещо помилковими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом даної норми, для відступлення від рівності часток при поділі майна подруж-жя на користь дружини є необхідною наявність одночасно двох умов, щоб з дружиною залишились проживати діти та розмір аліментів на їх утримання був недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

ОСОБА_2 надала довідку з місця проживання про те, що в спірній квартирі разом з нею мешкають та зареєстровані неповнолітні діти сторін, надала довідку, що дочка сторін -ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, має статус «дитина-інвалід» ( а.с. 153). Проте нею не надано доказів того, що відповідач сплачує їй на дітей недостатньо коштів на утримання цих дітей, їх розвиток та лікування.

З цього приводу ОСОБА_2 в ході апеляційного розгляду справи надавала пояснення, що аліменти на теперішній час в примусовому порядку з відповідача не стягуються, рішення суду не мається, оскільки з часу розлучення ОСОБА_3 добровільно сплачував аліменти на дітей.

Сам ОСОБА_3 пояснював, що виконував всі матеріальні прохання позивача, надаючи їй будь-яку матеріальну допомогу на дітей. В середньому щомісячний розмір сплачуваних на дітей коштів складав біля 3 000 грн.

Цих обставин не спростовувала позивач ОСОБА_2, вказуючи, що звернулась із позовом про стягнення аліментів тільки в квітні 2016р., оскільки хотіла мати гарантії на майбутнє у вигляді судового рішення.

Отже, на час поділу майна подружжя у цій справі відсутній такий необхідний для збільшення частки дружини у майні критерій як недостатність аліментів на утримання дітей, оскільки такі аліменти в примусовому порядку з відповідача не стягуються у зв»язку з їх сплатою в добровільному порядку в сумі, з якою до теперішнього часу погоджувалась ОСОБА_2, не порушуючи судову справу.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про те, що за рахунок продажу автомобілю погашено кредит, взятий для придбання квартири, спростовуються матеріалами справи, поясненнями відповідача ОСОБА_3

Так, відповідач пояснював, що кошти за автомобіль він отримав від ОСОБА_9 ще під час видачі довіреності 26 серпня 2015р. на право розпорядження спірним автомобілем ( а.с. 92) у розмірі 7 800 доларів США .

04 вересня 2015р. між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір про розірвання та прощення боргу по кредитному договору № КФ(07)218-06 від 17.11.2006р., за яким банком було отримано від позичальника грошові кошти у сумі 8 631 доларів США, а залишок боргу у сумі 11 084,14 доларів США банком анулюється ( а.с. 45-49).

У зв»язку із зазначеними обставинами за заявою ОСОБА_3 від 07.09.2015р. зі спірної квартири було знято обтяження, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 93).

Те, що в подальшому 01.03.2016р. ОСОБА_9 від імені ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу було продано ТЗ - МERCEDES-BENZ 312 SPRINT, 2000 року випуску, кузов НОМЕР_3 ОСОБА_8, за яким цей автомобіль був зареєстрований, не має значення, оскільки за довіреністю від 26.08.2015р. ОСОБА_9 мала повноваження на розпорядження автомобілем та отримання за нього грошей ( а.с. 121).

Таким чином, оскільки за рахунок продажу спірного транспортного засобу було погашено спільний кредит сторін за будинок, в результаті чого з будинку знято обтяження, то цей транспортний засіб взагалі не може бути включений до кола розподіляємого майна, на що не звернув уваги суд, вказавши, що автомобіль не підлягає поділу через його відсутність. При цьому, суд помилково зазначив, що дружина не позбавлена можливості захистити своє право шляхом пред»явлення вимоги про грошову компенсацію своєї частки у ТЗ.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_2 також надала письмові пояснення, у яких зазначає, що судом досліджувався в якості спільного майна подружжя не той автомобіль, оскільки придбаний ними автомобіль має інші реквізити: реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1999 рік випуску. На підтвердження цьому будь-яких документів не надала, а ці дані, за її поясненнями, їй відомі зі спілкування в телефонному режимі з водіями, які використовували їх автомобіль для маршрутних перевезень.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти вказаних стверджень позивача, зазначаючи, що будь-якого іншого автомобілю в нього не мається, в період шлюбу іншого МERCEDES-BENZ 312 SPRINT ними не придбавалось, а автомобіль весь час мав реєстраційний номер НОМЕР_2.

Так, з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що за ОСОБА_3 зареєстровано транспортний засіб МERCEDES-BENZ 312 SPRINT, 2000 року випуску, кузов НОМЕР_3, який з 24.11.2005р. перебуває в заставі, а його реєстраційний номер НОМЕР_2 ( а.с. 85).

З матеріалів справи вбачається, що тільки з приводу вказаного автомобілю в них містяться письмові документи, які ретельно проаналізовані судом. Тому колегія вважає вказані ствердження апелянта ОСОБА_2 про якійсь інший автомобіль неспроможними, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях та суперечать іншим матеріалам справи.

Зважаючи на наведене, колегія вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовів сторін щодо поділу квартири та відмови в позові ОСОБА_2 в частині поділу транспортного засобу з іншого правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частини та за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

В іншій частині позовів сторін відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Пільщик Л.В.

Кочеткова І.В.