Справа №472/711/15-ц 23.05.2016 23.05.2016 23.05.2016
Справа №472/711/15-ц Головуючий першої інстанції Чаричанський П.О.
Провадження №22-ц/784/1223/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

23 травня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі: позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - Алєксєєва Л.В., Кузьміних І.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Юлиана» про визнання недійсними договору оренди землі та додаткової угоди до договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Юлиана» (далі - ФГ «Юлиана») про визнання недійсними договору оренди землі та додаткової угоди до договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2, він є власником земельної ділянки площею 6.89 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в межах території Луб'янської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

28 грудня 2005 року від його імені з СТОВ «Мрія», правонаступником якого є ФГ «Юлиана», укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку строком на 5 років, який в подальшому продовжено додатковою угодою від 02 лютого 2009 року до 30 листопада 2020 року.

Посилаючись на те, що зазначений договір оренди землі та додаткову угоду до нього від його імені підписано невідомою особою, просив визнати їх недійсними.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що спірний договір оренди землі та додаткова угода до нього є дійсними та відповідають чинному законодавству, а позивач справно отримував орендну плату згідно умов договору оренди землі та додаткової угоди до нього. Крім того, ОСОБА_2 було відомо про наявність договорів, так як він уповноважив ОСОБА_6 отримувати належну йому орендну плату, згідно з договором оренди землі, укладеним між ним та ФГ «Юлиана» від 28 грудня 2005 року, зареєстрований за НОМЕР_3, про що свідчить відповідна нотаріально посвідчена довіреність від 01 серпня 2011 року. Також, просив застосувати позовну давність.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, посилаючись на те, що висновки районного суду щодо відмови в задоволені його позовних вимог, не відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та вимогам матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з пропуску позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується частково, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них та договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Згідно зі ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є:

- об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

- строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

- умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

- умови збереження стану об'єкта оренди;

- умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження

або знищення об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203, 215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України, ст.14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є письмова форма, яка передбачає підписання угоди.

При цьому, сформульований текст письмового правочину обов'язково має бути підписаний стороною (сторонами).

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 6.89 га, яка розташована в межах території Луб'янської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2 від 09 серпня 2005 року (а.с.2).

28 грудня 2005 року від імені ОСОБА_2 з СТОВ «Мрія», правонаступником прав та обов'язків в частині оренди земельної ділянки якого є ФГ «Юлиана», у простій письмовій формі укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав в оренду орендарю земельну ділянку загальною площею 6.89 га, строком на п'ять років.

Зазначений договір 18 березня 2008 року зареєстрований у Веселинівському секторі «Центр ДЗК» Миколаївської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за НОМЕР_3 (а.с.3-6, 55-57).

02 лютого 2009 року між ФГ «Юлиана» та від імені ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до договору оренди землі, згідно якої у зв'язку з припиненням діяльності орендаря шляхом поділу та на підставі Акту передачі права на оренду землі від 23 січня 2009 року від СТОВ «Мрія» до ФГ «Юлиана», були внесені зміни до договору оренди землі від 28 грудня 2005 року, зокрема було викладено у новій редакції:

Преамбулу договору, в якій замінено особу орендаря з СТОВ «Мрія» на ФГ «Юлиана»;

п.5, в якому збільшено грошову оцінку земельної ділянки з 50 893 грн. 75 коп. до 60 290 грн. 44 коп.;

п.8, в якому збільшено строк дії договору оренди до 30 листопада 2020 року;

п.9, в якому збільшено розмір орендної плати до 3% від нормативної грошової оцінки землі, а саме 1 809 грн.

Також викладено в іншій редакції реквізити сторін договору.

Вказана додаткова угода була зареєстрована у Веселинівському секторі «Центр ДЗК» Миколаївської регіональної філії центру Державного земельного кадастру 11 березня 2009 року за НОМЕР_4 (а.с.7).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вважав вищевказаний договір оренди та додаткову угоду до нього недійсними, посилаючись на те, що він їх не підписував, а від його імені підпис поставила стороння особа.

Зазначене підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи за №1956 від 24 лютого 2016 року, в якій зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 28 грудня 2005 та в графі «Орендодавець» в додатковій угоді до договору оренди землі від 02 лютого 2009, виконані не ОСОБА_2, а іншою особою (а.с.122-131). Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у своїх письмових запереченнях на позов просив про застосування позовної давності (а.с.34).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1,5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Правильне визначення початку перебігу позовної давності визначає наскільки правильно буде вирішено спір. Неправильне визначення цього моменту призводить до штучного скорочення або подовження позовної давності.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України особа, яка подає позов (позивач), повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права раніше.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За ст.ст.256,261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.28 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обґрунтовуючи свій позов та апеляційну скаргу, позивач зазначав, що дізнався про наявність спірного договору оренди землі у письмовій формі лише у серпні 2011 року.

Так, з нотаріально посвідченої довіреності від 01 серпня 2011 року убачається, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 отримувати належну йому орендну плату, відповідно до умов договору оренди, укладеного між ним та ФГ «Юлиана» від 28 грудня 2005 року за НОМЕР_3 (а.с.35).

Отже, позивач знав про існування договору оренди землі від 28 грудня 2005 року починаючи з серпня 2011 року, а тому початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору оренди землі необхідно обраховувати саме від цієї дати.

Позивач звернувся з позовом до суду 10 червня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про поновлення якого суду не заявляв. Обставин, які б свідчили, що позивач, будучи власником спірної земельної ділянки, не мав можливості дізнатися про порушення свого права у межах строку позовної давності, останній не навів.

За такого, встановивши, що спірний договір оренди землі в установленому законом порядку пройшов державну реєстрацію, є укладеним, а отже - оспорюваний, але позивач пропустив строк звернення до суду, районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору оренди землі недійсним.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання додаткової угоди до договору оренди недійсним.

З матеріалів справи слідує, що про додаткову угоду до договору оренди позивач дізнався лише у серпні 2013 року, при зверненні до відповідача із заявою про припинення обробітку його земельної ділянки (а.с.144).

Отже, звернувшись з даним позовом 10 червня 2015 року, позивач не пропустив трирічний строк позовної давності.

При цьому, наявність у зазначеній вище довіреності вказівки на нову назву орендаря не підтверджує той факт, що позивач знав або міг знати про наявність додаткової угоди до договору оренди землі. До того ж, така довіреність видавалася лише на виконання договору оренди землі від 28 грудня 2005 року.

Не може погодитись колегія суддів і з доводами відповідача про те, що позивач фактично надав йому земельну ділянку в користування чим погодився на умови додаткової угоди до договору оренди, оскільки отримання позивачем орендної плати за землю, як до оформлення додаткової угоди до договору оренди землі, так і після цього, не може бути достатнім доказом того, що позивач погодився її укласти саме на тих умовах, які зазначені в спірній угоді.

Оскільки суд першої інстанції на зазначені обставини справи та вимоги матеріального права належної уваги не звернув, рішення в частині вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі підлягає скасуванню на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення таких вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, які останній поніс при зверненні до суду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 267 грн. 96 коп. (243 грн. 60 коп. + 243 грн. 60 коп. х110% / 2).

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Юлиана» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі - задовольнити.

Визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі площею 6.89 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в межах території Луб'янської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка укладена 02 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Юлиана» та зареєстрована у Веселинівському секторі «Центр ДЗК» Миколаївської регіональної філії центру Державного земельного кадастру 11 березня 2009 року за НОМЕР_4.

Стягнути з Фермерського господарства «Юлиана» на користь ОСОБА_2 267 (двісті шістдесят сім) грн. 96 коп. на відшкодування судового збору.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина