Справа №720798/16-ц
Провадження № 2/720/451/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 р. м. Новоселиця

Новоселицький районний суд, Чернівецької області у складі головуючого судді Вівчар Г.А., за участю секретаря судового засідання Княгниця Ю.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Новоселиця в режимі відео конференції, цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Менеджмент інвестиції» до ОСОБА_3, про стягнгення заборгованості за договором споживчого кредиту, суд,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 10 липня 2015 року між сторонами був укладений договір споживчого кредиту №149-15/СК. Відповідно до даного договору кредиту відповідачу був наданий споживчий кредит в сумі 2000 грн. (дві тисячі грн..) строком на 29 днів з моменту отримання його позичальником, а саме з 10 липня 2015 року до 07 серпня 2015 року включно.

Відповідач порушив умови укладеного договору кредиту та за ним склалась заборгованість по кредиту в загальній сумі 17890 грн. 23 коп., яка складається з 2000 грн. заборгованість по кредиту, 1160 грн. заборгованість по відсоткам, 4000 грн. заборгованість по простроченим відсоткам, 80 грн. заборгованість по нарахованим та несплаченим штрафним санкціям, 10608 грн. 80 коп. заборгованість по нарахованим та несплаченим штрафним санкціям.

Представник позивача посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку не реагує на повідомлення позивача та не погашає існуючий борг просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в повному обсязі та понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

З письмових пояснень представника позивача та розрахунку судом вбачається, що 23 листопада 2015 року ОСОБА_3 сплатила в рахунок погашення боргу по споживчому кредиту позивача 3200 грн.. Позивач наданим розрахунком також вважає, що склалась заборгованість по кредиту в загальній сумі 17890 грн. 23 коп., яка складається з 2000 грн. заборгованість по кредиту, 1160 грн. заборгованість по відсоткам, 4000 грн. заборгованість по простроченим відсоткам, 80 грн. заборгованість по нарахованим та несплаченим штрафним санкціям, 10608 грн. 80 коп. заборгованість по нарахованим та несплаченим штрафним санкціям.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі посилаючись на те, що ТОВ «Менеджмент інвестиції» діючи як кредитна установа порушила порядок встановлений ст.5 та ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при видачі кредитів, тобто не отримала ліцензію на право кредитування, тому укладений правочин між сторонами відповідно до норм ЦК є нікчемним. А оскільки відповідачка повернула позивачу 3200 грн. то правових підстав для стягнення існуючого боргу немає.

Наданими сторонами доказами судом встановлено, що 10 липня 2015 року між ТОВ «Менеджмент інвестиції» та ОСОБА_3 був укладений договір споживчого кредиту №149-15/СК. Відповідно до даного договору кредиту відповідачу був наданий споживчий кредит в сумі 2000 грн. (дві тисячі грн..) строком на 29 днів з моменту отримання його позичальником, а саме з 10 липня 2015 року до 07 серпня 2015 року включно.

Видатковим касовим ордером від 10 липня 2015 року ОСОБА_3 отримала гроші в сумі 2000 грн..

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи №230 серії ФК, ТОВ «Менеджмент інвестиції» зареєстрована 13 серпня 2009 року та має право на здійснення діяльності без ліцензії: факторинг, надання послуг фінансового лізингу, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів.

Згідно з п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» 1. Фінансовими вважаються такі послуги , надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

Фінансові послуги надаються фінансовими установами у відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Згідно з ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК України, 1. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та у безпосередньому дослідженні наявних справі доказів за принципом належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатністю і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Параграфом 1 та 2 глави 71 ЦК України регулюються відносини з надання позики та кредиту отже суд враховуючи закріплені у законі правила, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник обов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Також враховуючи, що однією з відмінностей надання кредиту від позики є те, що позикодавець, як правило надає кошти, що належать йому на праві власності, а фінансова установа у більшості випадків діє за рахунок залучених коштів, зокрема банківських вкладів.

Отже суд вважає, що представником позивача під час розгляду справи по суті не доведено та не спростовано заперечення представника відповідача в супереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України, в частині того, що ТОВ «Менеджмент інвестиції» володіла власними фінансовими ресурсами які надали можливість 10 липня 2015 року надавати споживчій кредит ОСОБА_4.

Згідно з ст.8 ЦК України, Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

2. У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

В своєму рішенні Конституційний Суд України по Справі №1-12/2013 від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов"язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань. пов"язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов"язань позичальниками - фізичними особами.

Суд враховуючи, що рішення Конституційного Суду України по Справі №1-12/2013 від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 хоча і стосується правомірності нарахування неустойки але воно фактично дає правову оцінку споживчого договору і суд вважає, що у даному випадку слід застосувати аналогію оскільки даний правовий акт регулює подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже суд враховуючи, що представник позивача не довела наявність власних фінансових можливостей при укладанні договору споживчого кредиту, з врахуванням умов договору що гроші видавалися строком на один місяць під 730 % річних або 2,98% щоденних, суд вважає, що даний правочин є недійсним (нікчемний правочин), оскільки його недійсність встановлено законом, тобто право надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа та при укладанні даного договору були порушенні принципи справедливості, добросовісності і розумності на які звертає увагу Конституційний Суд України по Справі №1-12/2013 від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, оскільки особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту.

Суд враховуючи вище викладені обставини та враховуючи що відповідачем повернуто позивачу 3100 грн., що визнається представником позивача та не потребує додатковому доказуванні, те що укладений правочин фактично є нікчемним оскільки він суперечить закону суд дійшов висновку що є всі правові підстави для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10,59,60,61,208-218 ЦПК України, ст.204,215, 1046-1057 ЦК України, Рішенням Конституційного Суду України по Справі №1-12/2013 від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, суд, -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Менеджмент інвестиції» до ОСОБА_3, про стягнгення заборгованості за договором споживчого кредиту.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через місцевий Новоселицький районний суд в 10-денний строк з дня проголошення.

Суддя: Вівчар Г.А.