АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/592/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Карпусь С.А., Ярмолюка О.І.,

секретаря - Бондаря О.В.,

з участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Хмельницьктранс», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, приватного підприємства «Волочиськтранс» про відновлення права, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

23 січня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що він є інвалідом війни другої групи. Відповідно до чинного законодавства має право на безкоштовний проїзд усіма видами пасажирського транспорту, зокрема автобусами міських, приміських і міжміських маршрутів. Однак, всупереч зазначеному, протягом 2011 року працівники автостанцій №№ 1, 3 товариства з обмеженою відповідальністю «Хмельницьктранс» (далі - ТОВ «Хмельницьктранс») та перевізники фізична особа-підприємець ОСОБА_3, приватне підприємство «Волочиськтранс» (далі - ПП «Волочиськтранс») відмовляли йому у наданні таких пільг.

Так, 6 листопада 2011 року близько 11 год. 00 хв. у касі № 3 автостанції № 3 по вул. Примакова, 29, у м. Хмельницькому йому було відмовлено у наданні пільгового квитка на безкоштовний проїзд до с. Бубнівка Волочиського району. Касир повідомила, що право на пільговий проїзд мають тільки інваліди І групи, а йому, як інваліду ІІ групи, запропонувала квиток за 50 % вартості. Лише після довготривалої суперечки йому було надано квиток на безкоштовний проїзд. Через протиправні дії працівників вказаної автостанції він зазнав душевних страждань, нервового стресу та образи, у нього виник головний біль. Вказану ситуацію розцінив, як цинічне знущання над інвалідом.

Наступного дня, він повертався із села до м. Хмельницького автобусом ПАЗ, реєстраційний НОМЕР_1, який рухався за маршрутом Волочиськ-Хмельницький. Водій вказаного автобуса відмовив йому у безкоштовному проїзді та змусив сплатити повну

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Демінська А.А. Провадження № 22-ц/792/592/16

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 30

вартість квитка - 10 грн. 15 коп. По прибуттю до м. Хмельницького, він поїхав на автостанцію № 1, де йому також було відмовлено у наданні пільгового квитка на безкоштовний проїзд до м. Бердичева і він змушений був оплатити повну його вартість.

26 листопада 2011 року близько 8 год. 00 хв. у касі автостанції № 3 у м. Хмельницькому йому було відмовлено у наданні пільгового квитка на безкоштовний проїзд до с. Бубнівка Волочиського району, тому він оплатив повну його вартість у розмірі 6 грн. 43 коп. Така ж ситуація повторилась при поверненні автобусом ПАЗ, реєстраційний НОМЕР_2, який рухався за маршрутом Червоний Кут-Хмельницький до м. Хмельницького. Тоді він сплатив за проїзд 11 грн. 50 коп. На автостанції № 1 у м. Хмельницькому йому в черговий раз було відмовлено у наданні пільг на проїзд до м. Бердичева. При цьому, касир поводила себе зухвало, агресивно відносно нього, підвищувала голос та не реагувала на його зауваження. Такі дії останньої викликали у нього стрес.

Вважає, що такі ситуації виникають через відсутність на автостанціях інформації про пільги, встановлені законодавством України для інвалідів, ветеранів війни та інших пільгових категорій громадян.

В результаті протиправних дій відповідачів йому було завдано моральних та фізичних страждань, які негативно позначились на його житті, стосунках з сім'єю та оточуючими. У нього виникли щоденні думки, негативні переживання та спогади про наслідки психотравмуючих для нього подій, насторога, тривога, важкість виконання повсякденних обов'язків, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, погіршення апетиту, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниженої гідності, побоювання щодо майбутнього стану здоров'я. Все це потягло за собою нераціональне витрачання життєвого часу задля відновлення попереднього стану здоров'я. Моральну шкоду він оцінює у 90000 грн.

У позовній заяві звернув увагу суду на те, що незалежно від вчинення відповідачами протиправних дій на протязі 2009-2011 років, вимоги до них заявляє лише в межах 2011 року (Т. 1, а.с. 27).

А тому, просив суд відновити його право на безкоштовний проїзд автобусами міжміських і приміських маршрутів у Хмельницькій області, котре було незаконно обмежено відповідачами; зобов'язати в примусовому порядку ТОВ «Хмельницьктранс» на всіх автостанціях в м. Хмельницькому біля кожної квиткової каси з продажу проїзних квитків, а перевізників - у кожному приміському і міжміському автобусі вивісити копії Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та інші нормативно-правові акти і закони, що стосуються надання безкоштовного проїзду в автобусах пільговим категоріям громадян України; визнати незаконною відмову відповідачів визнавати його право на пільги в розмірі 100% знижки з оплати послуг за проїзд; визнати протиправною відмову відповідачів провести перерахунок оплати послуг за проїзд із врахуванням пільги в розмірі 100% знижки; зобов'язати відповідачів в примусовому порядку провести перерахунок оплати за проїзд із врахуванням пільги в розмірі 100% знижки; стягнути з відповідачів на його користь кошти, сплачені ним у 2011 році за проїзд в сумі 71 грн. 56 коп., без врахування пільги в розмірі 100% знижки; відновити його право як інваліда війни на безкоштовний проїзд в автобусах Хмельницької області та стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі по 30000 грн. з кожного, а всього - 90000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Непогоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Рішення вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.

Апелянт не згідний із висновком суду про недоведеність ним неправомірності дій відповідачів щодо відмови у визнанні його права на безкоштовний проїзд та стягнення повної вартості квитка. Зазначає, що він надав належні письмові докази, зокрема усі копії проїзних документів (квитків) із зазначенням конкретних сум оплати проїзду, які були неправомірно з нього стягнуті відповідачами.

Суд не дав належної оцінки письмовим доказам, наявним в матеріалах справи, поясненням учасників процесу. Суд безпідставно відмовив у витребуванні доказів, які мають значення для вирішення справи.

Окрім того, судом не враховано вимог Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про автомобільний транспорт» та інших нормативно-правових актів стосовно категорій громадян, які мають право на пільговий проїзд усіма видами пасажирського транспорту.

Безпідставною, на думку апелянта, є відмова суду у задоволенні вимог про зобов'язання перевізників розміщувати інформацію щодо перевезення пільгових категорій громадян. Ухилення перевізників від її розміщення свідчить про порушення прав пасажирів - пільговиків, тому відмовивши у задоволенні цих вимог, суд не усунув порушення.

Суд не взяв до уваги надані ним письмові докази про погіршення стану здоров'я під час розгляду справи, проходження неодноразово лікування та перебування на стаціонарному лікуванні, а тому прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення на його користь моральної шкоди.

Розглядаючи справу по суті, суд допустив ряд інших процесуальних порушень, зокрема неодноразово порушував вимоги щодо порядку і строків повідомлення його, як учасника процесу, про розгляд справи, проводив судові засіданні без його повідомлення та ухвалив рішення у справі за його відсутності, а також з порушенням строків, встановлених ЦПК України надіслав йому копію рішення суду.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог закону, зокрема: шляхом надсилання судової повістки поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною останнім у позовній заяві, а також шляхом вручення судової повістки житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання позивача для передання останньому.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Порядок вручення судових повісток передбачений ст. 76 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 вказаної норми якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначив свою адресу: 13301, АДРЕСА_1. В уточненій позовній заяві та у всіх своїх клопотаннях та скаргах, адресованих до суду, позивач вказав цю ж адресу, але з уточненням - замість вулиці Свердлова - вулицю Вінницька.

Натомість, відповідно до даних листа ПП «Житлоремекс 2» від 11 березня 2014 року № 86, рішенням виконкому м. Бердичева вулиця Свердлова була перейменована на вулицю Вінницьку (Т. 3, а.с. 87).

Про зміну вказаної адреси або про інше місце проживання чи перебування позивач, на якому лежить цей обов'язок, суд не повідомляв.

З урахуванням вказаного саме на дану адресу апеляційним судом неодноразово (на судові засідання 01.03.2016 року, 22.03.2016 року, 08.04.2016 року, 26.04.2016 року, 17.05.2016 року) надсилались позивачу судові повістки, а також ухвала, в якій пропонувалось останньому надати для огляду оригінали доказів.

Згідно з даними акту приватного підприємства «Житлоремекс 2» від 05.05.2016 року за № 135 позивач відсутній за адресою, зазначеною ним у позовній заяві - АДРЕСА_2.

Враховуючи вказане, колегія суддів прийшла до висновку про те, що відповідно до вимог абз. 3 ч. 5 ст. 74 позивач є таким, що належно повідомлений про час та місце розгляду справи та, з урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України, про можливість її слухання у його відсутність.

Представник відповідача ТОВ «Хмельницьктранс» ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та пояснив, що відповідно до вимог закону автостанційний збір є обов'язковою платою за користування послугами автостанції, незалежно він наявності чи відсутності пільг у пасажирів, а отже він не підлягає поверненню позивачу. Що стосується позовних вимог про стягнення вартості проїзду, то такі не підтверджені належними та допустимими доказами. Зокрема, оригіналами квитанцій, з яких би вбачалось, що вказані квитки продані саме позивачу за повний тариф, як інваліду війни другої групи. Натомість, копії вказаних квитків зазначеної інформації, на відміну від інших проданих ТОВ «Хмельницьктранс» квитків, наявних у матеріалах справи, не містять.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 та представник приватного підприємства «Волочиськтранс» своїм правом на безпосередню участь у судовому засіданні не скористались, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Представник прокуратури Хмельницької області у судове засідання не з'явився, повідомивши, що не вбачає підстав для представництва інтересів позивача у суді (Т. 5, а.с. 125).

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером, інвалідом війни другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Звертаючись 23 січня 2012 року до суду, просив відновити його права та стягнути з відповідачів матеріальну та моральну шкоду, нанесену відмовою безкоштовного перевезення та наданням квитків за плату.

Вважаючи, що ним було безпідставно сплачено: 1 грн. 23 коп. 24 січня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до с. Бубнівка Волочиського району; 4 грн. 28 коп. 26 січня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Вінниця; 1 грн. 23 коп. 22 березня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до с. Бубнівка Волочиського району; 3 грн. 73 коп. 23 березня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Вінниця; 3 грн. 73 коп. 30 квітня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Вінниця; 3 грн. 73 коп. 13 травня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Вінниця; 1 грн. 35 коп. 12 липня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до с. Бубнівка Волочиського району; 6 грн. 28 коп. 14 липня 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Бердичів Житомирської області; 10 грн. 15 коп. 7 листопада 2011 року за проїзд з с. Бубнівка Волочиського району до м. Хмельницького; 4 грн. 52 коп. 7 листопада 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Бердичів Житомирської області; 3 грн. 35 коп. 26 листопада 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до с. Бубнівка Волочиського району; 6 грн. 43 коп. 26 листопада 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до с. Бубнівка Волочиського району; 11 грн. 49 коп. 27 листопада 2011 року за проїзд з с. Бубнівка Волочиського району до м. Хмельницького; 4 грн. 28 коп. 27 листопада 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Вінниця; 5 грн. 78 коп. 27 листопада 2011 року за проїзд з м. Хмельницького до м. Бердичів Житомирської області, а всього - 71 грн. 56 коп. (Т. 1, а.с. 13, 27, 48, 49, 50-53), просив стягнути з відповідачів саме вказану суму.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 13 травня 2014 року, у позові ОСОБА_2 до ТОВ «Хмельницьктранс», ВАТ «Поділля-Плюс», Регіональної галузевої ради підприємців з питань транспорту при Хмельницькій обласній державній адміністрації про відновлення права на безкоштовний проїзд, відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 63 грн. 21 коп. та моральної шкоди в розмірі 60 000 грн. відмовлено (Т. 4, а.с. 158-166).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року, № 3551-XII, інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.

Статтею 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року, № 2344-III визначено, що автостанції надають пасажирам послуги, пов'язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов'язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

До обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки.

До обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належать: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті.

За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка.

Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату.

Згідно з п.п. 116, 130 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМ України від 18.02.1997 року, № 176 за надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», з пасажира справляється автостанційний збір, що входить у вартість квитка.

Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінінфраструктури.

Особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України).

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки (ч.3 ст. 27 ЦПК України). Від виконання вказаного обов'язку прямо залежать строки розгляду справи, які повинні бути розумними (ст. 157 ЦПК України).

На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду копії фіскальних чеків та квитків (Т. 1, а.с. 45-53).

З метою виконання вищевказаних норм закону, повного та всебічного розгляду справи, з урахуванням клопотання представника відповідача ТОВ «Хмельницьктранс», доводів касаційної скарги позивача, апеляційним судом запропоновано ОСОБА_2 в ухвалі від 8 квітня 2016 року надати оригінали доказів - квитків для їх огляду та дослідження, оскільки такі ні в суд першої інстанції, ні апеляційної інстанції не надавались (Т. 5, а.с. 133). Однак, вказана ухвала виконана не була.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували обґрунтованість вимог позивача до ФОП ОСОБА_3 Так, відповідно до даних повідомлень Хмельницької транспортної прокуратури від 14.01.2011 року, Головної державної інспекції на автомобільному транспорті від 01.02.2011 року, Хмельницької обласної державної адміністрації від 17.02.2011 року обслуговування автобусного маршруту «Хмельницький-Червоний Кут», на якому водій отримав від позивача повну плату за проїзд з с. Бубнівка до м. Хмельницький здійснювало ВАТ «Поділля-Плюс», а не ФОП ОСОБА_3 (Т. 1, а.с. 37-39, 41).

Що стосується вимог до ПП «Волочиськтранс», то окрім того, що суду не надано оригіналів квитків на проїзд, наданих вказаним підприємством, то їх копії не містять жодної ідентифікуючої ознаки маршруту автобуса, рейсу, вартості поїздки тощо.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами своїх вимог щодо протиправних дій відповідачів, а саме: відмови визнавати його право на безкоштовний проїзд та стягнення з нього повної вартості квитка, а отже про відмову у позові в цій частині.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідачів вивісити копії нормативно-правових актів, то суд першої інстанції відмовляючи в них, обґрунтовано зазначив, що такі є безпідставними, оскільки наданими відповідачем ТОВ «Хмельницьктранс» доказами підтверджено факт розміщення інформації, яка передбачена Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту біля кас та на автостанції.

У зв'язку з цим, є вмотивованим рішення і щодо відмови у позові в інших похідних вимогах, в тому числі і про стягнення моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що ним було надано достатньо письмових доказів для задоволення позову, не ґрунтуються на матеріалах справи та законі, оскільки такі надані лише в копіях, оригінали для огляду суду надані не були, зокрема, квитки на проїзд. Вказане позивачем не заперечувалось, навпаки підтверджено поясненнями останнього, викладеними у касаційній скарзі.

Твердження позивача про те, що суд прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки він надав достатньо письмових доказів про погіршення стану здоров'я під час розгляду справи, проходження неодноразово лікування та перебування на стаціонарному лікуванні, не доведені належними та допустимими доказами, зокрема, тими які б підтверджували причинний зв'язок між діями відповідачів та станом здоров'я позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

Судом першої інстанції дотримані вимоги процесуального закону, всебічно, повно і об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка, тому підстав для скасування його рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявленого позову не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова