У х в а л а

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

Мартинюка В.І., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4 на свою користь суму авансу у розмірі 5 000 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 16 травня 2015 року між ним та ФОП ОСОБА_4, яка здійснює свою підприємницьку діяльність в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1», була досягнута домовленість про проведення у вказаному ресторані 03 вересня 2015 року весілля його сина ОСОБА_5, на підтвердження чого ним було передано адміністратору ресторану грошові кошти в розмірі 5 000 грн та складено відповідну розписку про їх отримання.

Позивач вказав, що у зв'язку з непередбачуваними обставинами особистого характеру святкування весілля сина виявилось неможливим та було відмінено, і вже на початку червня 2015 року він звернувся до адміністратора ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» з проханням повернути гроші, на що отримав відмову з посиланням на те, що вказані кошти були завдатком та поверненню не підлягають.

Вважаючи, що угода про сплату завдатку між ним та відповідачкою не укладалася, а існує лише розписка про отримання коштів, у зв'язку із чим вказана сума є авансом і підлягає поверненню, а також посилаючись на те, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком місцевого суду, виходив з того, що при складанні розписки сторонами - замовником та виконавцем - було обговорено та досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а під час його підписання позивачем було передано відповідачу в особі представника - адміністратора ресторану, грошові кошти у якості завдатку, у зв'язку із чим дійшов висновку про відсутність підстав для їх повернення.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, яка здійснює свою підприємницьку діяльність в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1», була досягнута домовленість щодо проведення святкування весілля ОСОБА_5 у вказаному ресторані, на підтвердження чого ОСОБА_3 як замовник передав представнику відповідача - адміністратору ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» грошові кошти в розмірі 5 000 грн, про що було складено відповідну розписку про отримання грошей та додаткову інформацію при проведенні весілля від 16 травня 2015 року (а. с. 7).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що святкування весілля його сина в ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1» з об'єктивних причин виявилось неможливим та було ним відмінено, про що було повідомлено власника ресторану ФОП ОСОБА_4 на початку червня 2015 року, у зв'язку із чим позивач вважав, що сплачені ним грошові кошти у розмірі 5 000 грн є авансом та мають бути йому повернуті.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов'язання, тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

За умовами п. 3 додаткової інформації до укладеної між сторонами розписки, суму у розмірі 5 000 грн в якості залогу необхідно внести в день узгодження остаточної дати проведення весілля.

Згідно з п. 4 вказаної додаткової інформації завдаток не підлягає поверненню.

Відповідно до п. 5 додаткової інформації за тиждень до дати весілля необхідно скласти меню та внести залог в розмірі 50 % від суми меню.

З огляду на вказане істотні умови проведення святкування, а саме: меню, кількість гостей тощо, відповідно до додаткової інформації повинні були узгоджуватися сторонами за тиждень до дати весілля.

Таким чином, за відсутності відповідного договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, слід дійти висновку, що між сторонами попереднього договору укладено не було, а тому суду апеляційної інстанції належить встановити, чи є передані відповідачеві грошові кошти в розмірі 5 000 грн авансом у розумінні ч. 2 ст. 570 ЦК України або завдатком у розумінні ч. 1 ст. 571 ЦК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів позивача щодо невиконання умов попередньої домовленості та неукладення між сторонами відповідного договору, не встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору; не визначився, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М.Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк