Провадежння № 2/638/4661/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

19 вересня 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого: судді - Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у звязку із втратою правовстановлюючого документа, -

В С Т А Н О В И В:

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, повязаного з потребою у обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає на необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст.209 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 41/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Саржинська, 20 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 1968 року, справа №2-90/68, у звязку з втратою документа, який засвідчує його право власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя

Справа № 638/13713/16-ц

Провадженян № 2/638/4661/16

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого: судді - Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у звязку із втратою правовстановлюючого документа, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просив суд визнати за ним право власності на 41/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Саржинська, 20 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 1968 року, справа №2-90/68, у звязку з втратою документа, який засвідчує його право власності.

В обґрунтування заявлених вимог ним вказано про те, що домоволодіння за адресою м. Харків, вул. Саржинська, 20, належало ОСОБА_2 (33/1000 частини), ОСОБА_3 (52/200 частини) та позивачу, ОСОБА_1 (82/200 частини).

ОСОБА_3 подарувала свою частину доньці, ОСОБА_2 Таким чином, власниками вказаного будинку на даний час є позивач та відповідач.

У звязку із втратою правовстановлюючого документу рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06.02.1968 року по справі 2-90, позивач не може підтвердити право власності на 41/100 частину вказаного домоволодіння, у звязку із чим утискається його право власності.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його, відповідачка позов визнала у повному обсязі.

Вислухавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно з вимогами частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 1968 року по справі № 2-90 (а.с. 11-14) визнано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Саржинська, 20, за:

-ОСОБА_4 на 41/100 частини домоволодіння,

-ОСОБА_5 на 26/100 частини домоволодіння,

-ОСОБА_6 на 16/100 частини домоволодіння,

-ОСОБА_7 на 17/100 частини домоволодіння.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 16 серпня 1968 року, після смерті ОСОБА_7, на спадкове майно, яке складало 165/1000 частин житлового будинку та надвірних будівель за адресою м. Харків, вул. Саржинська, 20, в порядку спадкування набули: ОСОБА_6, його дружина, - на 33/1000 частини, ОСОБА_1, син померлого, набув 99/1000 частини, ОСОБА_8, онука спадкодавця, набула 33/1000 частини, у звязку із смертю її батька, сина ОСОБА_7 ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 21 червня 2005 року, ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 набув у домоволодінні, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Саржинська, 20, право власності на 198/1000 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

Таким чином, на даний час ОСОБА_1 належить 41/100 частини домоволодіння за рішенням суду, 99/1000 частини та 198/1000 за свідоцтвами про право на спадщину, що також підтверджується довідкою № 82 від 02.02.2010 р. Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Право власності, відповідно ч.1 ст.321 ЦК України та ст.41 Конституції України, є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Змістом права власності є право володіння, користування та розпорядження.

Як було повідомлено представником позивача у судовому засіданні, позивач звернувся до державної нотаріальної контори з метою здійснення права власності на належне майно, однак йому було відмовлено в усному порядку у звязку із тим, що рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 лютого 1968 року по справі № 2-90, яке є на руках позивача має відмітку про те, що це «Копія з копії», при зверненні до суду по отримання засвідченої копії, позивач отримав відповідь від 27.07.2016 року про те, що матеріали справи знищені за закінченням строків зберігання, оригінал рішення не зберігся.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у по господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов до переконання, що позивач своїми доказами довів та переконав суд в достовірності обставин справи та обґрунтованості своїх вимог, позивач позбавлений можливості реалізації свого права власності через втрату правовстановлюючого документу, а тому позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 316, 321, 328, 392 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 41/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Саржинська, 20 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 1968 року, справа №2-90/68, у звязку з втратою документа, який засвідчує його право власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя