У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, публічне акціонерне товариство «Металургмаш», про визнання ордеру недійсним, виселення з наданням іншого житлового приміщенням, зняття з реєстраційного обліку за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 4 липня 2000 року, укладеного з відкритим акціонерним товариством «Металургмаш» (далі - ВАТ «Металургмаш») на праві власності належить будівля АДРЕСА_1. До укладення договору купівлі-продажу зазначена будівля використовувалась ВАТ «Металургмаш» в якості гуртожитку.

Згідно з ордером № 8, виданим на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Металургмаш» (протокол від 22 грудня 1998 року № 56), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було надано право займати дві кімнати АДРЕСА_2, де вони зареєстровані.

Проте відповідачі без його згоди, як власника будівлі, розширили житлову площу, заселивши кімнати № 10/2 та № 11/2 загальною площею 38,3 кв. м. При цьому він змушений за власний рахунок утримувати будинок, в якому мешкають відповідачі, прибудинкову територію і проводити оплату за комунальні послуги з водопостачання, водовідведення, які надаються відповідачам, за електричну та теплову енергію, вивезення побутових відходів, і не може належним чином реалізувати свої права, передбачені ст. 317 ЦК України.

Протиправна поведінка відповідачів створює йому перешкоди в здійсненні ним права власності на жилий будинок, підприємницької діяльності, позбавляє його можливості використовувати своє майно на власний розсуд.

Ураховуючи викладене, ФОП ОСОБА_3 просив суд: визнати ордер № 8 недійсним та виселити відповідачів зі спірних кімнат з наданням іншого житлового приміщення кімнати АДРЕСА_3; зобов'язати сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпропетровського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку у кімнатах АДРЕСА_4 стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 6 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року, у задоволенні позову ФОП ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ФОП ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 59 ЖК України, ст. 257 ЦК України, при цьому відповідачі заявили про застосування положення ч. 4 ст. 267 ЦК України, що є підставою для відмови в позові.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 4 липня 2000 року між ВАТ «Металургмаш» та ФОП ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останньому на праві власності належить будівля АДРЕСА_1. До укладення договору купівлі-продажу зазначена будівлявикористовувалась ВАТ «Металургмаш» в якості гуртожитку.

Згідно з ордером № 8, виданим на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Металургмаш» (протокол від 22 грудня 1998 року № 56) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було надано право займати дві кімнати АДРЕСА_2, де вони зареєстровані.

Згідно з ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено таке, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропущенням строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки спливу позовної давності.

Проте суди, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропущення ФОП ОСОБА_3 строку позовної давності, у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України застосували строк позовної давності, не навівши при цьому правових висновків щодо обґрунтованості позову.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, звертаючись до суду з позовом ФОП ОСОБА_3 просив суд визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та поновити його.

Проте суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 4, 11 ЦПК України не розглянув належним чином питання про поновлення строку позовної давності.

Не усунув цих порушень і суд апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 143 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року за клопотанням позивача у справі призначено судову почеркознавчу та технічну експертизу, оскільки ставиться під сумнів ордер № 8, а перевірка дійсності підписів на даному документі та часу його виготовлення можливо лише шляхом вирішення питань, які потребують спеціальних знань у галузі почеркознавства.

Однак вказана експертиза не була проведена у зв'язку з ненаданням відповідачем ОСОБА_4, зокрема, оригіналу досліджуваного документа - ордеру № 8. У зв'язку з цим суду слід встановити: у кого зберігається одер, де він мав зберігатися і хто перешкоджає проведенню експертизи ненаданням ордера та у зв'язку з цим застосувати наслідки, передбачені ч. 2 ст. 146 ЦПК України.

За положеннями ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не надали належної правової оцінки доводам позивача про те, що площа житлових кімнат, зазначених у виданому ОСОБА_4 ордері № 8 та технічному паспорті на будівлю гуртожитку не співпадають, дані реєстрації відповідачів (кімната № 4), не відповідають даним ордеру № 8 (кімнати №№ 16, 18) і фактично займаним ними приміщенням (кімнати №№ 10/2, 11/2); залишили поза увагою ухилення ОСОБА_4 від надання експертам оригіналу ордеру № 8 та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик