У х в а л а

іменем україни

07 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська охороно-страхова компанія» до ОСОБА_4 про стягнення коштів в порядку регресу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року,

вс т а н о в и л а:

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Українська охороно-страхова компанія» 23 137 грн 95 коп. реально понесених витрат та 243 грн 60 коп. судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку оскільки позивач на підставі рішення господарського суду (а не добровільно) замість винної у ДТП особи сплатив страхове відшкодування особі, яка відшкодувала шкоду потерпілій у ДТП особі - її страховику за договором добровільного страхування, а винна у ДТП особа не повідомила свого страховика про факт настання страхового випадку, позбавивши його можливості розслідувати подію, - страховик за договором обов'язкового страхування на підставі ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 989, 993 ЦК України має право регресної вимоги до страхувальника як до особи, відповідальної за збитки.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

А.О.Леванчук

О.В.Ступак