Справа № 377/1183/15-ц Головуючий у І інстанції Малишенко Т. О.
Провадження № 22-ц/780/1638/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 51 21.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради у Київської області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, орган опіки та піклування Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до його сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 28 грудня 2010 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що вона разом з сином проживають окремо від відповідача у м.Миколаєві, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, станом його здоров'я не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У 2007 році за її позовом було ухвалено рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, але відповідач рішення суду належним чином не виконує, сплачує аліменти лише після виникнення заборгованості. Зазначала, що висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради № 12-06-60 від 08 серпня 2012 року встановлено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до його малолітньої дитини ОСОБА_4 є доцільним, у зв'язку з тим, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а згідно з соціально-психологічним висновком від 15 вересня 2015 року визначено, що між ОСОБА_3 та дитиною відсутній будь-який емоційний зв'язок, дитина не відчуває з його боку зацікавленості своїм життям та захисту. З наведених підстав, позивач просила її позов задовольнити.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач позитивно характеризується, має постійне місце проживання, сплачує аліменти на утримання сина та заборгованості по аліментам немає, звернувся із заявою до відповідних служб про усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у вихованні дитини. При цьому суд зазначив, що позивач не надала безспірних доказів того, що відповідач умисно ухиляється від участі у вихованні дитини та не довела, що відповідач своїми діями істотно порушив права дитини чи негативно впливав на дитину і це зашкодило її інтересам.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з п.п.1, 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом випливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2005 року, від якого у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.11).

Відповідно довідки № 117 від 12 жовтня 2011 року ОСОБА_4 відвідує дошкільний навчальний заклад №127 у м. Миколаєві з 2008 року.

ОСОБА_4 проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 разом із своєю матір'ю ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_5, що підтверджується актом обстеження житлових умов проживання, складеного за наслідками проведення обстеження членами комісії ССД адміністрації Ленінського району м.Миколаєва (а.с.16) та актом обстеження умов проживання від 02 грудня 2015 року, складеного Службою у справах дітей Миколаївської міської ради Ленінського району (а.с.109).

З копії довідки Служби у справах дітей Славутицької міської ради Київської області про результати проведеної бесіди щодо захисту прав та законних інтересів дитини від 27 липня 2011 року видно, що ОСОБА_3 зазначив, що дуже любить свого сина ОСОБА_4 і категорично відмовляється від позбавлення його батьківських прав (а.с.20).

Відповідно до витягу з протоколу № 2 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Славутицької міської ради від 20 січня 2012 року ОСОБА_3 рекомендовано звернутись до органу опіки та піклування адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради для визначення порядку участі у вихованні сина (а.с.24).

Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради № 12-06-60 від 08 серпня 2012 року визначено за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків (а.с.25).

Однак, в подальшому висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради № 12-03/35 від 18 грудня 2015 року визначено про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 При цьому органом опіки та піклування враховано, що ОСОБА_2 не надала підтверджуючих документів до позовної заяви про ухилення ОСОБА_3 від виконання обов'язків щодо виховання сина ОСОБА_4 та встановлено, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина (а.с.118).

Відповідно до виконавчого провадження №ЄДРВП 4789065 з виконання виконавчого листа від 21 травня 2015 року, виданого Ленінським районним судом м.Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 800 грн., щомісячно, починаючи з 24 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідач сплачує аліменти в повному обсязі, заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Відсутність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів також підтверджується листом відділу Державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції від 30 листопада 2015 року (а.с.113).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 позитивно характеризується, має постійне місце проживання, на обліку у нарколога не перебуває.

04 січня 2016 року відповідач звернувся із заявою до Служби у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради про усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у вихованні дитини.

При апеляційному розгляді справи встановлено, що згідно листа Служби у справах дітей Ленінського району виконкому Миколаївської міської ради від 16 лютого 2016 року вказана вище заява відповідача була розглянута на комісії з питань захисту прав дитини 16 лютого 2016 року, яка вирішила рекомендувати відповідачу вирішувати питання усунення перешкод у спілкуванні з сином у судовому порядку, оскільки мати дитини категорично наполягає на такому порядку розгляду та відмовляється від співробітництва з представниками органу опіки та піклування в питаннях визначення порядку участі батька у вихованні сина (а.с.188, 189).

Колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку, що соціально-психологічний висновок від 15 серпня 2015 року про те, що між дитиною та батьком відсутній будь-який емоційний зв'язок, дитина не відчуває з його боку зацікавленості своїм життям та захисту (а.с.8), не є підставою для позбавлення відповідача батьківський прав, оскільки не відвідування відповідачем дитячого садка, школи, в якій навчається ОСОБА_4 та не прийняття відповідачем участі у вихованні, догляді та лікуванні дитини, обумовлене тим, що дитина після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, постійно проживала з матір'ю, яка своєю поведінкою не сприяла спілкуванню дитини з батьком, внаслідок чого син не міг спілкуватися з ним.

ОСОБА_2 у порушення вимог ст.10, 60 ЦПК України не надала доказів на підтвердження свідомого нехтування батьком дитини своїми обов'язками відносно дитини або ухилення від її виховання.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідоме нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно встановив фактичні обставини, врахував, що судом не встановлена винна поведінка відповідача, яку можна розцінити як свідоме ухилення від виховання дитини, і позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позові.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді