У Х В А Л А

15 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа − директор комунального підприємства «Київблагоустрій» Кліпа Іван Анатолійович, про визнання дій неправомірними, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: визнав протиправним наказ від 2 квітня 2015 року «Про відміну надбавки за високі досягнення у праці ОСОБА_4»; зобов'язав комунальне підприємство «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі − КП «Київблагоустрій» ВО КМР (КМДА) здійснити перерахунок заробітної плати позивачу за період з 6 квітня 2015 року до 20 липня 2015 року включно, врахувавши надбавку до заробітної плати згідно наказу від 5 березня 2012 року, а також провести розрахунок і виплату сум, належних працівникові при звільненні з урахуванням здійсненого перерахунку; допустив негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць; відмовив у задоволенні решти позовних вимог; вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 вересня 2016 року відхилила касаційну скаргу ОСОБА_4, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року залишила без змін.

У листопаді 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвалених у справі судових рішень, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 42, 43, 492 , 252 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статті 41 Закону України «Про професійні спілки», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав ухвалу Верховного Суду України від 21 січня 2009 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2012 року, 29 січня, 19 червня 2014 року, 30 вересня, 16 грудня 2015 року, 18 травня, 12 жовтня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання неправомірними дій, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що на підприємстві відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності працівників); про наступне вивільнення позивача попереджено за два місяці; протягом двох місяців останньому постійно пропонувалися інші вакантні посади, проте він відмовлявся від їх прийняття та від підпису про доведення до його відома таких пропозицій, про що складалися відповідні акти; вищий виборний профспілковий орган надав згоду на звільнення позивача з дотриманням вимог закону.

Наданими для порівняння ухвалами від 6 червня 2012 року, 19 червня

2014 року та 30 вересня 2015 року, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які задовольнили позовні вимоги щодо поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, установивши порушення роботодавцями норм трудового законодавства, зокрема звільнення позивачів без попередньої згоди на це профспілкової організації та (або) не вирішено питання щодо наявності у позивачів переважного права на залишення на роботі на попередній посаді. Крім того, у справі, в якій постановлено ухвалу від 6 червня 2012 року, суди установили, що первинною профспілковою організацією та вищим виборним органом профспілки прийняті рішення про відмову у дачі згоди на звільнення позивача з наведенням відповідних обґрунтувань щодо недотримання відповідачем процедури скорочення штату та чисельності працівників і наявності у позивача переважного права на залишення на роботі.

У зазначених ухвалах суду касаційної інстанції та в судовому рішенні, про перегляд якого подану заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Ухвали від 21 січня 2009 року, 29 січня 2014 року, 16 грудня 2015 року, 18 травня та 12 жовтня 2016 року, не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суди касаційної інстанції скасували ухвалені у справах рішення та передали справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа − директор комунального підприємства «Київблагоустрій» Кліпа Іван Анатолійович, про визнання дій неправомірними, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого

2016 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада

2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко