№201/9578/15-ц
провадження 2/201/436/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом і за заповітом, визнання недійсним спадкового договору, стягнення грошової суми, усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом і за заповітом, визнання недійсним спадкового договору, стягнення грошової суми, усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та стягнення витрат, позовні вимоги неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що його батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 мали на праві спільної сумісної власності квартиру 85 корпусу 3 в будинку 134 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську. 17 листопада 2010 року померла мати позивача; її частка спадкового майна вказаної квартири була успадкованим батьком позивача і ним, як сином на ? частку цієї квартири. Але позивач вважає, що нотаріусом не вірно визначено частки в цьому спадковому майні і йому повинно було відійти ? частка квартири, як це і написала мати в заповіті на нього, а не ? - як це визначив нотаріус і видав свідоцтво, а розмір обовязкової частки батька в цій квартирі 1/8, а не ?, отже він, як син померлої, повинен був успадкувати 3/8 часток квартири, а батько, як вдівець з урахуванням його частки до смерті матері 5/8 часток квартири. Вказана помилка нотаріуса суттєво вплинула на його частку в праві власності і спадкуванні та звужує його права стосовно вказаного житла. 04 квітня 2013 року між батьком та відповідачем був підписаний спадковий договір, але і він був складений з не вірно відображеними нотаріусом частками в праві власності на житло; цей спадковий договір порушує його майнові права і повинен бути визнаним недійсним. Позивач звертався до нотаріуса з питанням виправлення описок в свідоцтвах про право власності на вказане житло, але йому було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду. Згідно спадкового договору зараз користування вказаною квартирою здійснює відповідач і не впускає позивача до цього житла. Позивач вважає вказане протиправним. Просили про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом і за заповітом стосовно вказаних часток власності, визнання недійсним спадкового договору, готовий позивач, щоб з нього було стягнення грошової суми як компенсації на користь відповідача, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення позивача у вказане житло та стягнення витрат судового збору, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю пояснивши, що дійсно укладав з ОСОБА_4 спадковий договір, документи неодноразово перевірялися і формувалися згідно закону. Договір укладено і нотаріально посвідчено. Вважає заявлені вимоги до нього повністю незаконними. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував і будь-якої шкоди не завдавав. Позов (в тому числі і уточнений) вважає не доведеним і безпідставним і просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і представник третьої особи Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в зверненні до суду позовні вимоги не визнали, просили справу розглянути без їх участі і рішення винести за наявними документами на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності приватного нотаріуса і представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, відповідача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 були ОСОБА_4 і ОСОБА_5, останні приватизували займане житло і на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 1994 року мали на праві спільної сумісної власності квартиру 85 корпусу 3 в будинку 134 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську. 05 лютого 2004 року мати позивача посвідчила у нотаріуса заповіт на своє майно у вказаному житлі на сина позивача; 17 листопада 2010 року померла мати позивача ОСОБА_5; її частка спадкового майна вказаної квартири була успадкованим батьком позивача і ним, як сином на ? частку цієї квартири. Але позивач вважає, що нотаріусом не вірно визначено частки в цьому спадковому майні і йому повинно було відійти ? частка квартири, як це і написала мати в заповіті на нього, а не ? - як це визначив нотаріус і видав свідоцтво, а розмір обовязкової частки батька в цій квартирі 1/8, а не ?, отже він, як син померлої, повинен був успадкувати 3/8 часток квартири, а батько, як вдівець з урахуванням його частки до смерті матері 5/8 часток квартири. Вказана помилка нотаріуса, на думку позивача, суттєво вплинула на його частку в праві власності і спадкуванні та звужує його права стосовно вказаного житла. 04 квітня 2013 року між батьком та відповідачем був підписаний спадковий договір, але і він був складений з не вірно відображеними нотаріусом частками в праві власності на житло; цей спадковий договір, на думку позивача, порушує його майнові права і повинен бути визнаним недійсним. Позивач звертався до нотаріуса з питанням виправлення описок в свідоцтвах про право власності на вказане житло, але йому було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду. Згідно спадкового договору зараз користування вказаною квартирою здійснює відповідач і не впускає позивача до цього житла. Позивач вважає вказане протиправним. Виник спір, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звернутися зі своїм позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що дійсно батьками позивача ОСОБА_1 були ОСОБА_4 і ОСОБА_5, останні приватизували займане житло і на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 1994 року мали на праві спільної сумісної власності квартиру 85 корпусу 3 в будинку 134 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську. 05 лютого 2004 року мати позивача посвідчила у нотаріуса заповіт на своє майно у вказаному житлі на сина позивача; 17 листопада 2010 року померла мати позивача ОСОБА_5; її частка спадкового майна вказаної квартири була успадкованим батьком позивача і ним, як сином на ? частку цієї квартири.

У жовтні 2012 року до відповідача ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_4, який запропонував укласти з ним спадковий договір. Він повідомив, що йому належить 1/2 частина квартири № 85 корпусу № 3 будинку № 134 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську. Окрім того, він оформлює спадок іншої своєї частки цієї ж квартири, що належала його померлій дружині. Відповідач погодився, але оскільки його документи були не готові вони вирішили деякий час зачекати, а за цей час ОСОБА_4 мав підготувати всі необхідні документи для укладення правочину. З його слів, необхідність укладення спадкового договору була зумовлена тим, що він знаходиться в похилому віці, постійно хворіє, потребує піклування та змушений утримувати чотирикімнатну квартиру і платити за неї комунальні платежі. Достатніх коштів для забезпечення своїх потреб не має, а родичі йому не допомагають. Спадковий договір він вважав виходом з ситуації що склалася, адже він забезпечував йому можливість далі мешкати в належній йому квартирі, але при цьому отримати необхідні кошти для свого лікування та утримання. Відповідача такий варіант влаштував, оскільки він хотів придбати нерухомість.

Через деякий час ОСОБА_4 повідомив, що в нотаріальній конторі, йому повідомили, що дружиною було складено заповіт на їх прийомного сина ОСОБА_1, що його дуже обурило, адже з його слів відносини з пасинком не склалися, він свого часу передав йому у власність декілька обєктів нерухомості, але належного догляду не отримував, окрім того неодноразово піддавався фізичному насильству з боку останнього. Окрім того, він вважав, що йому принаймні належить обовязкова частка в спадку, оскільки він є пенсіонером. На початку лютого 2013 року ОСОБА_4 повідомив відповідачу, що останнім часом він проживає у будинку для людей похилого віку «Бейт Барух», але там підвищили плату за догляд, а його пенсії не вистачає для сплати всіх необхідних платежів, у звязку з чим він змушений переїздити на квартиру, що належить йому на вул. Набережна Перемоги 134.

В березні 2013 року між відповідачем та батьком позивача було досягнуто домовленості з приводу умов спадкового договору; вони домовилися, що за спадковим договором буде передаватися 3/4 частини квартири № 85, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 134, корпус 3, а ОСОБА_6 у свою чергу повинен буде виконати розпорядження відчужувача, щодо сплати йому протягом місяця коштів у розмірі 320000 грн. Відповідач вирішив, що пізніше придбає 1/4 частину у сина ОСОБА_1, а його батько обіцяв допомогти вирішити це питання. Окрім того, ОСОБА_4 мав підготувати всі необхідні документи, зробити оцінку майна та обрати нотаріуса який буде вчиняти правочин, що він і зробив.

04 квітня 2013 року ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_2 у приватного нотаріуса ОСОБА_3 оглянули документи та довідки, документи для посвідчення правочину, а також його документи на право власності. Нотаріус надала на ознайомлення спадковий договір. Вони разом вносили свої корегування до умов договору, після чого його підписали, нотаріус його посвідчив. Умови договору ми обидва розуміли однаково, поводили себе адекватно. Жодних підстав вважати ОСОБА_4 психічно нездоровим, або конфліктним у нотаріуса чи відповідача не було ні в день укладення договору, ні до того. Після укладення спадкового договору його сторонам нотаріусом було видано нотаріально посвідчену копію цього договору.

Відповідно до умов спадкового договору відповідач повинен був на протязі місяця з моменту посвідчення договору виконати розпорядження відчужувача, шляхом сплати йому грошових коштів, загальна сума яких складає 320000 грн., а в разі необхідності повинен негайно передати всю суму відчужувачу за його першої вимоги.

ОСОБА_4 відразу після цього звернувся до відповідача з питанням чи може отримати всю суму за спадковим договором, мотивуючи це необхідністю проходження обстеження в приватній клініці для лікування поліпів. Відповідач того ж дня повністю виконав умови договору, передавши відчужувану ОСОБА_4 всю суму за договором, про що останній склав відповідачу відповідну розписку про отримання від нього 320000 грн. в рахунок виконання умов договору. Після цього вони ще періодично спілкувалися по телефону, при цьому жодних претензій одне до одного не мали, не було таких претензій у ОСОБА_4 і за 2 роки потім з приводу виконання умов укладеного спадкового договору.

Стосовно медичної довідки від 24 жовтня 2012 року, копію якої надає позивач у якості доказу того, що його батько хворів на психічне захворювання, яке могло «ускладнювати його характер»: суд не може прийняти цю довідку як належний доказ, оскільки по-перше не засвідчена належним чином, видана не за місцем реєстрації ОСОБА_4, окрім того видана лікарем-терапевтом, який взагалі не може ставити такі діагнози, а більш того брати на стаціонарний облік за психічним захворюванням, що є виключною компетенцією лікаря - психіатра з проходженням встановленої процедури діагностування в стаціонарному психіатричному закладі. Також, в цій довідці зазначається, що вона видана ОСОБА_4, але не зрозуміло яким чином вона опинилася у його сина. Отже, такий доказ не відповідає вимогам ЦПК України, щодо належності та допустимості.

Позивач аргументує свій позов, тим, що його батьком, було укладено за життя декілька заповітів, що на думку позивача є свідченням хворобливого та нервозного стану, але з таким твердженням не можна погодитися, оскільки по перше всі заповіти, які укладалися ОСОБА_4 стосувалися різних обєктів майна, а по друге були скасовані ним 05 лютого 2013 року, задовго перед укладенням спадкового договору з відповідачем. Укладення декількох заповітів є правом особи, а не свідченням її нервозності чи хворобливості.

Позивач в позовній заяві посилається на заповіт від 18 листопада 2013 року, який було укладено ОСОБА_4 на імя ОСОБА_7, вже після укладення спадкового договору з відповідачем, але цей заповіт ніяким чином не має відношення до квартири переданої ОСОБА_2 за спадковим договором, оскільки стосується усього належного заповідачу майна, яке належить йому на праві власності на час посвідчення заповіту, а також те майно та майнові права та обовязки, які належатимуть йому на день смерті. Позивач помилково вважає, що цей заповіт мав на увазі саме вже належну відповідачу квартиру, але про неї в заповіті взагалі не йдеться.

Стосовно твердження позивача, щодо нерозуміння та помилки його батька в природі спадкового договору, який було укладено, а також що його батько вважав спадковий договір заповітом, це твердження не відповідає дійсності та спростовується належними доказами і наступним. Так, відчужувач за спадковим договором, перед його укладенням вживав усіх заходів для укладення правочину (збирав довідки, замовляв оцінку майна з зазначенням «для укладення спадкового договору»), що передбачає повне розуміння природи правочину, отримав виконання всіх своїх розпоряджень за спадковим договором, про що свідчить надана ним розписка, та виконав умови договору зі свого боку забезпечивши відповідача, як набувача ключами від квартири, та правовстановлюючими документами для вступу у право власності у випадку його смерті. Спадковий договір п. п. 8.4, 8.5, 8.6, 8.8, 8.9 свідчить про той факт, що сторони розуміли природу правочину, що укладається, і юридичні наслідки укладення та норми законодавства, що регулюють даний вид правочинів.

Позивач також зазначає про те, що ОСОБА_4 не вивчав та не розумів українську мову, а отже ніби то не розумів змісту спадкового договору, особливо спеціальних юридичних термінів. Але це спростовується численними речовими доказами, в тому числі й самим спадковим договором, та не доведено позивачем.

Відповідно до постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред'явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття З ЦПК України).

Позивач безпідставно звернувся до суду з вимогами в частині визнання спадкового договору недійсним, оскільки не зазначає, які саме його права та охоронювані законом інтереси порушені відповідачем та відчужувачем в результаті укладення такого правочину

Частиною 1 статті. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Спадковий договір - це цивільно-правова угода на випадок смерті, яка дійсна за наявності виконання умов, що передбачені цією угодою, і які не суперечать чинному законодавству. На спадковий договір, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, а також правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним визнається договір, якщо порушена хоча б одна з умов дійсності правочину (ст. 203 ЦК України): правомірність і не аморальність угоди, дієздатність учасників угоди, співпадіння волі і волевиявлення, відсутність вадів виникненні волі, дотримання форми угоди. Договір визнається недійсним, якщо його спрямовано на обмеження правоздатності та дієздатності.

Зі змісту укладеного між ОСОБА_4 і відповідачем спадкового договору вбачається, що договором передбачені такі істотні умови як зобов'язання однієї сторони (набувача) виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) (п. 1.1 договору) та набуття права власності на майно відчужувача, в разі його смерті (п. 3.1. договору). Відчужувачу роз'яснено право розірвання договору у разі невиконання набувачем його розпоряджень, та розяснено всі умови та наслідки правочину.

Статтею 1304 ЦК України передбачено, що спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у порядку, визначеному законом.

Оскаржуваний спадковий договір був укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений, а також зареєстрований в установленому законом порядку.

Таким чином, сторонами спадкового договору були узгодженні всі істотні умови спадкового договору.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, всупереч вимогам ст. 60 ЦІІК України, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що під час укладення спадкового договору від 04 квітня 2013 року ОСОБА_4 помилявся щодо обставин, що мають істотне значення при укладенні такого правочину, або не розумів термінів та мови договору.

Позивач також зазначає, що є єдиним правонаступником ОСОБА_4 та правонаступником його прав та обовязків, але в підтвердження не надає жодних доказів щодо такого правонаступництва. В такому випадку не зрозуміло, на підставі чого він просить застосувати двосторонню реституцію та повернути сторони до первинного стану зі стягненням з нього на користь відповідача грошових коштів.

Також, зі слів позивача, відповідач, не зважаючи на його право власності на частину квартири, змінив вхідні двері, не надає ключі чим перешкоджає користуванню ним начебто своїм майном. Це також не відповідає дійсності та не підтверджується доказами. Так, відповідач ніколи не змінював вхідної двері до квартири № 85 корпусу № 3 в будинку № 134 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, та ніколи не чинив співвласнику будь-яких перешкод у доступі до належного йому майна. Позивач ніколи не звертався до відповідача з приводу забезпечення його доступу до вищевказаної квартири та не просив ключі, отже, твердження щодо порушення його права є неправдивим та не відповідає дійсності. Окрім того, зі слів сусідів, як стверджує відповідач, позивач неодноразово перебував у вказаному приміщенні, при цьому не маючи жодних перешкод у користуванні, відкриваючи двері своїм комплектом ключів.

Стосовно позовних вимог, щодо внесення зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом, а також про визнання за позивачем права власності у порядку спадкування за законом після матері. Такі позовні вимоги заявлені до цього відповідача є необгрунтованими, оскільки він не маю жодного відношення до правовідносин їх спадкування. Під час укладення ОСОБА_2 спадкового договору та набуття права власності, жодного спору, щодо природи набуття відчужувачем права власності не було. Позовних вимог щодо витребування у відповідача набутого майна не заявляється. А той факт, що він є добросовісним набувачем вказаного в договорі майна є приюдиційним.

Відповідно до ч. 2 ст. 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний перевірити коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5, письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою.

В силу ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено ч, 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 3 ЦПК Україн и кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 31 ЦПК України крім прав та обовязків, визначених у статті 27 Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково, предявити зустрічний позов. Право пред'явити зустрічний позов надано відповідачу законодавцем виходячи з принципу рівності сторін та з метою захисту прав відповідача у спосіб, передбачений цивільно-процесуальним законодавством.

Судом встановлено, що сторони скористалися повністю своїми правами, позовні вимоги змінювалися та доповнювалися, зустрічні вимоги в передбаченому законом порядку своєчасно заявлені не були.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Оцінюючи дії третіх осіб (нотаріусів, що посвідчували правочини) можна прийти до висновку щодо їх прозорості, відкритості та відповідності чинному законодавству.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Заперечення ОСОБА_8 нічим не підтверджені, спростовуються матеріалами справи. Таким чином, твердження позивачів про не дійсність заповіту і заяви про прийняття спадщини містить під собою доказовий ґрунт.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підстави свої вимог. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями цього позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім законних) домовленості і зобовязання стосовно позивача та його батька по оформленню, виконанню та реєстрації спадкового договору, заповіту і свідоцтв про спадщину, спадкування, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань, не обізнаність, оману та ін. є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом і за заповітом, визнання недійсним спадкового договору, стягнення грошової суми, усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та стягнення витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про право на спадщину за законом і за заповітом, визнання недійсним спадкового договору, стягнення грошової суми, усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та стягнення витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 202, 203, 204, 205, 207, 208, 209, 210, 215, 1218, 1241, 1257, 1269, 1270, 1304 ЦК України, ст. ст. 1, 21, 69 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину за законом і за заповітом, визнання недійсним спадкового договору, стягнення грошової суми, усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя