УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та договорів про внесення змін до іпотечного договору, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення Подільського районного суду

м. Києва від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати недійсними кредитний договір від 05 грудня 2005 року № 08-038/468к та всі додаткові угоди до нього;

- визнати недійсними іпотечний договір від 05 грудня 2005 року № 08-038/501і та договори про внесення змін до нього;

- застосувати наслідки недійсності правочину;

- стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) на її користь 10 012,81 доларів США у гривнях по курсу Національного банку України.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 05 грудня 2005 року на підставі протокольного рішення акціонерного комерційного банку «Укрсоцбанк» від 29 листопада 2005 року № 220, довідки Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву від 30 листопада 2005 року № 6-13/1930 та договору про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту на придбання житла, між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 08-038/468к, відповідно до вимог якого банк надав їй кредит у розмірі 52 500,00 доларів США зі сплатою 12,75 % річних на строк до 05 грудня 2020 року. Цільове призначення кредиту: придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 58,6 кв. м.

Позивака вказувала, що цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 08-038/501і, відповідно до умов якого вона передала банку в іпотеку вказану вище квартиру.

10 листопада 2009 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено додаткову угоду до договору кредиту від 05 грудня 2005 року, відповідно до якої внесено зміно до умов кредитування. В цей же день укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 05 грудня 2005 року, відповідно до якого сторони домовилися викласти п.п.1.4.1., 1.4.2. п. 1.4. іпотечного договору в іншій редакції.

Посилаючись на те, що на виконання умов кредитного договору вона сплатила 61 287, 81 доларів США, що підтверджується довідкою від 05 грудня 2013 року, проте 03 лютого 2014 року з відповіді ПАТ «Укрсоцбанк» їй стало відомо, що при укладенні оспорюваного кредитного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія, у зв'язку з чим кредитний договір не відповідає законодавству України, що регулює порядок видачі кредиту в іноземній валюті, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, представники ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували положення п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та роз'яснення, викладені у п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та виходили з того, що перед підписанням договорів позивачка була ознайомлена з їх умовами, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору і застережень до договору не висловлювали, а тому, встановивши наявність у відповідача генеральної ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки вони були укладені з дотриманням вимог діючого законодавства у сфері валютного кредитування, що діяло на час укладення кредитного договору, та з дотриманням вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М.Завгородня

В.М. Коротун