АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 604/337/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б.
Провадження № 22-ц/789/1405/16 Доповідач - Ткач З.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Міщій О. Я., Загорський О. О.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - ОСОБА_1 та її

представника ОСОБА_2, ОСОБА_3

та його представника ОСОБА_4, який

діє, також, в інтересах ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1, на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 15 січня 2002 року нею та відповідачем ОСОБА_3, який діяв в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, та посвідчений приватним нотаріусом Матійчик А.В.

Вимоги обґрунтовувала тим, що на праві власності їй належить будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, в якому вона проживає одна.

Договір дарування житлового будинку укладено під впливом помилки, так як не мала наміру за свого життя відчужити належний їй будинок, який є єдиним місцем проживання. Вважала, що укладає заповіт на ОСОБА_3

Про те, що було укладено договір дарування, а не заповіт вона дізналася близько одного року тому, коли їй необхідні були документи на будинок.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2016 року вирішено: "Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., про визнання договору дарування недійсним."

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Вказав, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам та обставинам, які свідчили що позивачка помилялася щодо правильного розуміння правової природи оспрюваного договору дарування, зробив безпідставний висновок про пропуск строку позовної давності, не врахував правового висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202цс15.

В суді ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 апеляційну апеляційну скаргу не визнали і просили відмовити у її задоволенні.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що 15 січня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5., укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В. 15 січня 2002 року, зареєстрований в реєстрі за № 59.

24 січня 2002 року вказаний в даному договорі житловий будинок (будинковолодіння) зареєстрований в Підволочиському районному бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_5, внесено в реєстр за №07, що стверджується відміткою на копії договору дарування, долученого позивачкою до позовної заяви.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року, його норми застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Таким чином зважаючи на викладені норми матеріального права та враховуючи, що предметом спору є угода, яка була укладена до 01 січня 2004 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив вірний висновок, що спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом УРСР, в редакції 1963 року, який діяв на момент укладення оспореного договору.

У той же час, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову з цих мотивів, суд першої інстанції посилався на те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили, що вона помилялася в правовій природі укладеного договору, що неправильне сприйняття нею предмета чи інших істотних умов угоди, вплинуло на її волевиявлення. Натомість наявні докази підтверджують про намір позивачки укласти договір дарування і відчужити будинок на користь відповідачів, передавши їм право розпорядження майном.

З цими висновками колегія суддів не може погодитись, оскільки вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 56 Цивільного кодексу УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до роз'яснень даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3 (з наступними змінами), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Крім того, згідно роз'яснень даних в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 243 Цивільного кодексу УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Отже за змістом ст.ст. 56, 243 Цивільного кодексу УРСР, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене апеляційний суд бере до уваги вік позивачки: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером за віком, на час укладення договору дарування від 15 січня 2002 року їй було 65 років.

Позивачка проживає в будинку по АДРЕСА_1. Матеріали справи не містять доказів наявності іншого житла у позивачки.

Встановлено, що чоловік позивачка ОСОБА_1 помер у вересні 1992 році і вона залишилась проживати одна.

Позивачка потребувала догляду та стороноої допомоги.

Так встановлено, що у 2002 році в будинку почав протікати дах, що потребувало негайного ремонту.

У зв'язку з віком, станом здоров'я та скрутним матеріальним становищем за допомогою щодо утримання будинку вона зверталась до відповідача.

Ці обставини також визнавав відповідач в суді першошї інстанції, а також підтвердив їх в апеляційному суді, посянивши, що перед укладенням договору дарування позивачка зверталась до нього за допомогою, бо не хотіла бути самою і хотіла щоб хтось їй допомагав.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги ту обставину, що після укладення договору дарування позивачка продовжувала проживати в будинку та його утримувати.

Абонентська книжка по розрахунках за воду, розрахункова книжка НОМЕР_1 по оплату за природний газ, особовий рахунок НОМЕР_2 по електроенергії по АДРЕСА_1 оформлені на ОСОБА_1 (а. с. 60-75).

Комунальні послуги по АДРЕСА_1 сплачувались ОСОБА_1

Позивачка не погоджувалась на фактичне користування відповідачами житловим будинком за її життя, що підтверджує відсутність наміру передати у власність майно.

Матеріали справи містять докази не вчинення відповідачем будь-яких дій за договором дарування, а саме відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування, відсутність реєстрації відповідача у спірному будинку.

Отже, беручи до уваги похилий вік позивачки на час укладення оспореного договору, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, те, що будинок є єдиним житлом у якому вона постійно проживає, враховуючи інші вищезазначені обставини, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що укладаючи спірний договір дарування житлового будинку позивачка помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, і таким чином встановив наявність правових підстав для визнання його недійсним в порядку статті ст. 56 Цивільного кодексу УРСР, в редакції 1963 року.

Апеляційний суд не встановив підстав для відмови у позові у зв'язку з спливом строку позовної давності, застосування якого просив відповідач.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України)

Частинами першою, п'ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Як вбачається з пояснень позивачки ОСОБА_1, про те, що було укладено договір дарування, а не заповіт, вона дізналася лише близько року тому, коли їй необхідні були документи на будинок. Документи на будинок перебували у відповідача ОСОБА_3 На її вимогу віддати документи відповідач відмовився. Апеляційний суд виходить з того, що відсутність документів на будинок, витребування нею довідок для укладення правочину, чи в подальшому звернення позивачки за оформленням субсидії, не підтверджує про обізнаність позивачки в укладанні договору дарування, а не заповіту.

Враховуючи, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у сторони права на позов, то ОСОБА_1 не пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування.

За наведених обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування житлового будинку, укладеного 15 січня 2002 року, підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 779,52 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладений 15 січня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, діючим в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 15 січня 2002 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 779,52 грн.

Рішення колегії може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: