Справа 206/6550/14-ц
Провадження 2/206/2/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" серпня 2016 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Ременяк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом,

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2014 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона перебуває з ОСОБА_4 у незареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають дитину - ОСОБА_6, яка народилася 26 квітня 20014 року.

Вона зареєстрована у Донецькій області, але наразі проживати там неможливо у звязку з воєнними діями, які несуть загрозу життю, тобто на даний момент вона є вимушеною переселенкою.

Відповідно довідки № 2650 виданої 26.10.2014 року Самарським РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області, що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або пересинилися вона отримала тимчасову реєстрацію за місцем проживання та реєстрації її дитини ОСОБА_6 та цивільного чоловіка ОСОБА_4, за адресою домоволодіння № 127 по вулиці Антарктичній у м. Дніпропетровську Самарського району.

Весь цей час вона жила у домоволодінні № 127 по вулиці Антарктична, що у Дніпропетровську, у домі матері її чоловіка, разом з нею та його братом ОСОБА_2. Але останні були не згодні з їх проживанням у їх домі, та 31.01.2014 мати подарувала вказане домоволодіння ОСОБА_2 Він з наміром продати домоволодіння, почав усіляко створювати перешкоди для користування їми цим житлом.

Одним з намагань виселити їх з домоволодіння був позов до Самарського районного суду 23 вересня 2014 року Самарським районним судом було відмовлено в задоволенні даного позову, що залишило у її чоловіка ОСОБА_4 право користування вказаним будинком № 127 по вулиці Антарктичній. Але це не завадило ОСОБА_2 і надалі створювати перешкоди для її проживання у вказаному домоволодінні. Зокрема, шляхом зміни замків, що уеможливлює проникнення до житла, яке на даний момент являється її єдиним безпечним місцем проживання.

31 липня 2014 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська виніс на користь батька її дитини рішення, яким встановив вселити малолітню дитину ОСОБА_6 в будинок № 127 по вулиці Антарктична у м. Дніпропетровську до її батька ОСОБА_4. Тепер власник домоволодіння забороняє їй проживати разом з її донечкою, мотивуючи це тим. що в неї немає на це права.

На підставі викладеного просить суд вселити її у домоволодіння №127, розташоване по лиці Антарктична яке знаходиться у Самарському районі м. Дніпропетровська (а.с.29-30).

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Позивач зазначила, що вона не може попасти до домоволодіння і забрати свої речі, тому її потрібно вселити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити у йог задоволенні. Відповідач зазначив, що позивач зі своєю родиною у будинку не проживають, власник домоволодіння ОСОБА_3, яка є їм сторонньою особою. Також є рішення суду, які набрали законної сили, яким цивільний чоловік позивача ОСОБА_4 втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено у вселенні малолітньої дитини. Тому позивач до домоволодіння не має жодного відношення.

Також від відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення в яких він вказує, що на підставі рішень судів, які набрали законної сили, підстав для вселення та реєстрації у спірному домоволодінні ОСОБА_1 немає. Вона є сторонньою особою власнику будинку. Крім того, право користування у домоволодінні не набула (а.с.116).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, згідно чинного законодавства (а.с.130).

Представник третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_9 в судовому засіданні проти позову заперечувала. Зазначила, що ОСОБА_5 продала спірне домоволодіння і вже не є власником.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 26 квітня 2014 року народилася ОСОБА_6, батьки якої: ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 13 травня 2014 року серії І-КИ № 494920, актовий запис № 635 (а.с.8).

Згідно картки реєстрації особи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 місце проживання зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 травня 2014р. (а.с.7).

З довідки про первинну реєстрацію особи переселенця № 4825 від 23.07.2014р. виданої ОСОБА_1 вбачається, що остання зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 спільно з нею зареєстровані ОСОБА_6, 26.04.2014р.н., ОСОБА_10, 02.02.2005р.н. (а.с.6).

З довідки № 2650 від 26.10.2014 року що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї вбачається, що ОСОБА_1, 25.07.1985р.н. подала письмову заяву в якій зазначила адресу м. Дніпропетровськ, Самарський район, вул. Антарктична, 127 за якою може бути вручена офіційна кореспонденція (а.с.31).

Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок №127 по вул. Антарктичній в м. Дніпропетровську, де був зареєстрований ОСОБА_4 - третя особа по справі та цивільний чоловік позивача.

16 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки №127 по вулиці Антарктичній площею 0,0442 га, кадастровий номер :09:185:0003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 54 (а.с.75, 77).

Право власності на домоволодіння та земельну ділянку по вул. Антарктична, буд. 127 в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_5, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.76, 78).

В березні 2015 року ОСОБА_5 із позовом до ОСОБА_12, що діє в інтересах ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні житловим будинком та виселення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2015 року бузо задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 та усунено їй перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням по вул. Антарктичній, буд. №127 в м. Дніпропетровську, шляхом виселення ОСОБА_12 та його малолітньої доньки ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, без надання іншого житлового приміщення. Рішення набрало законної сили (а.с.96-100).

Обґрунтовуючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_4 та його малолітня донька ОСОБА_6 (родичі бувшого власника), втратили право користування спірним будинком.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 04 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи - Самарський районний відділ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_5 про усунення перешкод у володіння, користуванні та розпорядженні домоволодінням шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5 про визнання права на проживання та вселення відмовлено (а.с.108-109).

Цим же рішенням встановлено, що з припиненням права власності колишнього власника ОСОБА_15 на домоволодіння №127 по вул. Арктичній в м. Дніпропетровськ (договір дарування житлового будинку від 31 січня 2014 року), члени її сім'ї, зокрема і ОСОБА_4, втратили право користування цим жилим приміщенням.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 01 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Самарського району м. Дніпропетровська та Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Самарського району м. Дніпропетровська про усунення перешкод користування майном та вселення до будинку відмовлено (а.с.110).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 липня 2016 року вбачається, що власником домоволодіння та земельної ділянки кадастровий номер :09:185:0003 по вул. Антарктична, буд. 127 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2016 року (а.с.123-125).

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У відповідності до ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На разі власником спірного домоволодіння є ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 не є власником спірного будинку, а також ОСОБА_4 та його малолітня донька ОСОБА_6, втратили право користування спірним будинком. , суд не знаходить жодних правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Окрім того, з втратою права власності ОСОБА_2 на вищезазначене домоволодіння, останній не несе ніяких прав та обовязків стосовно нього, тому і не може бути належним відповідачем за цим позовом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, в судовому засіданні будь-яких достатніх доказів на підтвердження вимог позивача та спростування зазначених пояснень відповідача суду не надано.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Судом неодноразово розяснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що в позові відмовлено, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 50, 155 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-64, 88, 130, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков