Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2421/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Матюшенка І.В., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 Вілюса до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 Вілюса ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року позивач звернувся з даним позовом, в якому просив визнати п.1.3.2 та 5.1 кредитного договору недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 квітня 2007 між ним та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» (далі Банк), укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту. Правочин не відповідає чинному законодавству і порушує його права. Так, Банк у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не ознайомив його з умовами кредитування у письмовій формі. Крім того, є несправедливими умови договору про встановлення вимог щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобовязань за договором.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, суд при ухваленні рішення не дотримався вимог ст. 213 ЦПК України, не обґрунтував, з яких підстав не враховано положення п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного Банку України від 10 травня 2007 року. Суд не звернув увагу на те, що п. 1.3.2. Кредитного договору передбачає обовязок позивача вносити плату за управління кредитом із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за Договором, що є порушенням ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Не досліджувалось судом питання щодо встановлення у Договорі (п.5.1) непропорційно великої суми пені за невиконання зобовязань позичальником. Крім того, судом не враховано положення ч.2 ст. 11 цього Закону, згідно яких відповідач у письмовій формі зобовязаний був ознайомити позивача з умовами кредитування.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права: можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону «Про банки і банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг.

Відповідно до п. п. 1.1., 2.1, 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу перед укладенням кредитного договору і під час укладення кредитного договору повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. В додатку до цих Правил зазначена таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, що визначено ч. 1 ст. 202 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин» може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Як убачається із матеріалів справи, 25 квітня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 Вілюсом укладено кредитний договір №25/04/2007/978-1/198 про надання споживчого кредиту. Умовами Договору передбачено, що позивачу було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 56700 Євро, в порядку і на умовах визначених цим договором, для проведення ремонту та благоустрою, з терміном повернення 25 лютого 2022 року зі сплатою 12,99 % річних (а.с.5-6).

Згідно п.1.3.2. Кредитного договору, позичальник щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами здійснює плату за управління кредитом із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Умовами п.5.1 цього договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімального необхідного платежу по погашенню Кредиту, визначеного у п.3.3.3. Кредитного договору, а також у випадку прострочення строку виконання позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5. цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Про це свідчить розрахунок заборгованості за кредитним договором, де зазначено, що позивач припинив виконувати зобовязання через два роки після укладання цього правочину(а.с. 7-8).

Інформація стосовно умов кредитування зазначена в анкеті-заяві на отримання кредиту, з якою був ознайомлений позивач (а.с. 35). Належність підпису ОСОБА_2 Вілюса у цій анкеті останнім не оспорюється.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що при укладанні цього кредитного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, позивач ознайомився з усіма елементами вартості кредиту та іншими необхідними складовими виплат по ньому, погодився з ними. Доказів щодо несправедливості оспорюваних пунктів договору та порушення принципів добросовісності, їх невідповідності положенням ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, порушень з боку кредитора як зазначено у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач суду не надав.

Інших доводів, які спростовували б законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення апеляційна скарга в собі не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального, підстав для його зміни або скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 Вілюса ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: