ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/2158/15-ц
Провадження № 2/362/111/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Ковбеля М.М.

при секретарях - Сілецькій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду в місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з травня 2005 року вона почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_2. Як стверджує позивач, приблизно в січні 2007 року вони з відповідачем спільно придбали будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який в подальшому позивач реконструювала за особисті кошти. При цьому, позивач зазначає, що зареєстрували вони з відповідачем шлюб 03 листопада 2007 року, однак після народження їхньої спільної доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, їхні стосунки значно погіршилися, а тому вона просить визнати вищезазначений будинок спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали та просили відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 січня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Бобковим О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-33 ОСОБА_2 придбав у власність житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №3473522 від 19 січня 2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14042257.

Відповідно до актового запису про розірвання шлюбу №325 від 06 червня 2007 року, наданого відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, зареєстрований 10 червня 2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Луганської області.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 03 листопада 2007 року, що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №2 від 31 березня 2015 року.

Як вбачається з довідки №03/05 від 25 травня 2015 року наданої житлово-будівельним кооперативом "Університет-4", ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 з весни 2007 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Як вбачається з показів свідків позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7, останнім відомо, що позивач перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_4 по 2007 рік, при цьому стверджують, що позивач в той же час з червня 2005 року проживала з ОСОБА_2, та що останні придбали спірне майно та за кошти позивача здійснювали ремонт у вищезгаданому будинку.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу.

Вимогами ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте ним, нею до шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного суду України №6-97цс11 від 20 лютого 2012 року.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного при обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачнобудівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи, що позивачем не було заявлено вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні було встановлено та підтверджено показами свідків, що позивач в період придбання відповідачем спірного майна, перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншою особою, тобто між сторонами по справі не могли скластися усталені відносини, що притаманні подружжю, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 3, 57, 68, 70, 71, 74, 76 СК України, ст. ст. ст.ст.10, 11, 60, 79, 208, 209, 212-215, 256, 294, 296 ЦПК України, Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, Постанова Верховного суду України №6-97цс11 від 20 лютого 2012 року, ст.ст. 325, 372 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Ковбель