Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дербенцевої Т.П.,

суддів: Гвоздика П.О., Карпенко С.О.,

ПоповичО.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому із урахуванням уточнень позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 1 342 536, 82 грн боргу за кредитним договором, із яких: тіло кредиту - 928 083, 42 грн, проценти - 390 715, 02 грн, комісія - 23 738, 38 грн; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 107-0211005/Zфквіп-08 від 29 серпня 2008 року - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження.

В обґрунтування позову зазначено, що ТОВ «Укрпромбанк» на підставі кредитного договору № 107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року надало ОСОБА_4 кредит у розмірі 75 000 доларів США з розрахунку 13,8% річних за час фактичного користування кредитом на строк з 29 серпня 2008 року по 28 серпня 2023 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банк права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанк Дельта Банк прав вимоги до боржників, Дельта Банк переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанк) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув право вимоги за кредитним договором № 107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до укладеного договору поруки № 107-0211005/Zфпор-08 від 29 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_6 Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5 іпотечного договору № 107-0211005/ZФКВІП-08 від 29 серпня 2008 року, згідно з яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Відповідачем ОСОБА_4 належним чином не виконуються умови кредитного договору, а тому заборгованість станом на 2 жовтня 2014 року становить 1 342 536, 82 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року у розмірі 1 342 536,82 грн, з яких: тіло кредиту - 928 083,42 грн, проценти - 390 715, 02 грн; комісія за ведення кредиту - 23 738, 38 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року у розмірі 1 342 536, 82 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,7 кв. м, шляхом продажу на публічних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною продажу предмета іпотеки, встановленою незалежним експертом-оцінювачем, а саме ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що ТОВ «Укрпромбанк» на підставі кредитного договору № 107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 75 000 доларів США з розрахунку 13, 8 % річних за час фактичного користування кредитом на строк з 29 серпня 2008 року по 28 серпня 2023 року.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено порукою відповідно до укладеного договору поруки № 107-0211005/Zфпор-08 від 29 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем ОСОБА_6 та іпотекою відповідно до укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_5 іпотечного договору № 107-0211005/ZФКВІП-08 від 29 серпня 2008 року, згідно з яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банк права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого ДельтаБанк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанк Дельта Банк прав вимоги до боржників, Дельта Банк переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанк) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув право вимоги за кредитним договором № 107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року та договороми, що забезпечують цей кредит - договором поруки № 107-0211005/Zфпор-08 від 29 серпня 2008 року і договором іпотеки № 107-0211005/ZФКВІП-08 від 29 серпня 2008 року.

Перехід права вимоги до ПAT «Дельта Банк» апеляційний суд встановив із договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», Додатку № 1 до договору (Перелік кредитних та забезпечувальних договорів), зокрема нотаріальної завіреної виписки цих документів, що не визнано недійсним, а тому він зберігає правові наслідки, передбачені ними.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі, що спростовує доводи касаційної скарги про неналежність кредитора у справі.

Вихідні дані (сума неповернутого кредиту та розмір прострочених платежів на дату переходу права вимоги), що вказуються у розрахунках кредитора (Т. 3, а. с. 33), підтверджуються виписками із особового рахунку ОСОБА_4 (Т. 1, а. с. 104-148) та нею не спростовані.

Доводи касаційних скарг про сплив позовної давності у справі відхиляються, оскільки нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року, № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року).

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Такої заяви у суді першої інстанції відповідачі не подавали.

Доказів про те, що за позовом первісного кредитора у 2010 році ухвалено рішення, яке призводить до подвійності стягнення у справі, що переглядається, матеріали справи не містять.

Щодо посилань ОСОБА_5 на положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, такі доводи є необґрунтованими з урахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13 та від 04 лютого 2015 року № 6-239цс14, про те, що така заборона стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-1080цс15 від 03 лютого 2016 року).

З наведених підстав відхиляються доводи ОСОБА_4 про подвійність стягнення за оскаржуваним рішенням апеляційного суду.

Відповідно до ст. 546 ЦК України іпотека та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку», на підставі ст. 559 ЦК України іпотека не припиняється, що спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_5 у цій частині.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на висновки суду.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду залишається без змін згідно ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.П. Дербенцева

Судді: П.О. Гвоздик

С.О. Карпенко

О.В. Попович

О.М. Ситнік