28.10.2016 Єдиний унікальний номер 205/1722/14-ц
справа № 2/205/205/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на ? частини квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості ? частин вартості автомобілів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 лютого 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя. Уточнивши позовні вимоги в редакції 11 вересня 2015 року, ОСОБА_1 посилався на те, що шлюб між ним та відповідачем було укладено 28 листопада 1992 року. 07 травня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1. Вартість квартири в зазначеному договорі вказана 11388 грн. Квартира є неподільною річчю та не може бути реально поділена між співвласниками відповідно до їх часток.

Позивач просив суд припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 5694 грн.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про розподіл майна подружжя, визнання частки у спільній сумісній власності, припинення справа спільної сумісної власності подружжя, стягнення грошової компенсації. Уточнивши позовні вимоги в редакції від 05 червня 2015 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості ? частин вартості автомобілів. В обґрунтування позову посилалась на те, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 з 28 листопада 1992 року по 07 травня 2013 року. В період шлюбу було придбано квартиру АДРЕСА_1, вартість якої на теперішній час становить 566955 грн. Від сумісного шлюбу мають доньку ОСОБА_3, яка на час купівлі квартири була неповнолітньою. Таким чином, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частині квартири. Тобто предметом поділу може бути лише 2/3 частини спірної квартири. Крім того в період шлюбу було придбано автомобіль НОМЕР_1, вартістю 115140,93 грн. та автомобіль НОМЕР_2, вартістю 146895,04 грн. Вартість частки автомобілів ОСОБА_2 становить 131017,98 грн.: 115140,93 грн. + 146895,04 грн. = 262035,97 грн. : 2 = 131017,98 грн.

ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги в редакції 24 жовтня 2016 року, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 73447,52 грн., що складає ? частину вартості автомобілю НОМЕР_1, та грошову компенсацію в розмірі 57570,46 грн., що складає ? частину вартості автомобілю НОМЕР_2,, а всього - 131017,98 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2016 року цивільну справу в частині за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за належну йому 1/3 частини даної квартири з припиненням права спільної сумісної власності на неї залишено без розгляду (а.с. 188).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, уточнений зустрічний позов не визнав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні, уточнений зустрічний позов підтримала у повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та представлені докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 1992 року по 07 травня 2013 року (а.с. 8, 17).

В період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 березня 2000 року (а.с. 11), автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, кузов НОМЕР_5, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_3, та автомобіль VOLKSWAGEN LT28TD, кузов НОМЕР_6, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_4 (а.с. 87, 224).

Згідно відповіді Територіального сервісного центру № 1241 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 15 вересня 2016 року за № 31/4-1241-1163 автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, кузов НОМЕР_5, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_3, зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва НОМЕР_7 від 18 квітня 2013 року; автомобіль VOLKSWAGEN LT28TD, кузов НОМЕР_6, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_4, зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва НОМЕР_8 від 14 лютого 2013 року (а.с. 226).

Шлюб між сторонами було розірвано 07 травня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 186302, виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 17).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу транспортних засобів діяли недобросовісно, зокрема, що особа-покупець знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Доказів про відсутність згоди ОСОБА_2 на відчуження спірних автомобілів в судовому засіданні не надала.

Продаж автомобілів MITSUBISHI OUTLANDER, кузов НОМЕР_5, 2006 року випуску, д/н НОМЕР_3, та VOLKSWAGEN LT28TD, кузов НОМЕР_6, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_4, було укладено в період перебування сторін у шлюбі.

Як зазначено вище шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 07 травня 2013 року, сторонами не надано доказів на підтвердження періоду, з якого між ними було припинено шлюбно-сімейні відносини.

Крім того, ОСОБА_2 не надала суду жодного документу, який би підтверджував режим роздільного проживання з ОСОБА_1 саме у період відчуження спірного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

На підставі ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

На підставі ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними

відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В судовому засіданні як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 відмовились від отримання грошової компенсації за частину квартири АДРЕСА_1. Також сторонами не було заявлено позовних вимог, передбачених ст. 365 ЦК України.

Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину спірної квартири, оскільки вона йому належить на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 березня 2000 року.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 незаконні, недоведені та необґрунтовані, а, отже, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст. 88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 майнового характеру, судом залишено без задоволення, позивачі не звільнені від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 15-16, 183, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 60-61, 63, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 10-11, 57, 59-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на ? частини квартири - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості ? частин вартості автомобілів, стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова