Справа № 204/4837/16-ц
Провадження № 2/204/1975/16 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на його користь компенсацію за щорічну невикористану відпустку за 60 календарних днів в період з 22.07.2004 року по 19.03.2014 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та у якості відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 19 серпня 1960 року по 19 березня 2014 року він працював на Державному підприємстві «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова». Згідно довідки серія МСЕ - ДНА - 01 № 424317 від 28.07.2004 року з 22.07.2004 року йому було встановлено II групу інвалідності. В грудні 2013 року він звернувся в бухгалтерію відповідача з довідкою про встановлення йому інвалідності. Відповідно до чинного законодавства інвалідам І та II групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а інвалідам III групи - 26 календарних днів. 19 березня 2014 року позивача було звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. У звязку з тим, що він не являється спеціалістом в галузі права, йому не було відомо про його права згідно Закону України «Про відпустки», а відповідач йому не повідомив, у звязку з чим були порушенні його права. В травні 2016 року позивачу стало відомо з редакційної газети, згідно з Розяснення ОСОБА_3 соціальної політики України ОСОБА_3 від 29.12.2015 року № 774/13/116-15 про надання відпустки інвалідам, що йому положено щорічну відпустку строком 30 календарних днів. Після чого він одразу звернувся з заявою до відповідача про виплату йому компенсації за невикористану відпустку, в чому йому було відмовлено та надано відповідь вих. № 121/796 від 01.06.2016 року. Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки. Кількість невикористаної щорічної відпустки за кожен робочий рік позивачу не було доплачено в період з 22.07.2004 року по 19.03.2014 року 60 календарних днів. Відповідач порушив його конституційне право на працю. Ситуація, яка склалася з вини відповідача, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Він не має можливості продовжувати активне громадське життя, не може стати на облік в центр зайнятість, оскільки відповідачем не була виплачена заробітна плата. Це полягає у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, порушенні стану здоровя, а саме: вияви серцево-судинних порушень. Зниження фізичної сили, слабкість зв'язок та мязів порушенні центральної нервової системи тощо, а також у вигляді емоційних переживань: почуття образи, незручності, відчаю та жаху, розгубленість, хвилювання та меланхолію. Своїми діями відповідач змусив позивача хвилюватись за його подальшу долю, він постійно нервує, в голові крутиться питання про те, що йому робити, де брати кошти на життя. Тому, на думку позивача, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює в 5000 гривень.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказала, що позивачу була встановлена ??II група інвалідності з 28.07.2004 року без трудової рекомендації, так як він приховав, що на той момент працював на посаді начальника ТНБ на підприємстві і йому написали «Пенсіонер». Працюючи на посаді начальника ТНБ в його обов'язки входило перевіряти правильність визначення відпусток кожному працівнику, тобто по своїми посадовими обов'язками він відповідав за правильність нарахування відпусток. Тому, позивач прекрасно знав, що йому належить відпустка тривалістю 30 днів, але з якихось причин відомим тільки йому він цей документ в цех протягом девяти років не надавав, якби він отримував пенсію по інвалідності, то підприємству було б відомо, що він інвалід і був би поставлений на облік, але він отримував пенсію за віком. Довідку про надання інвалідності II групи позивач надав за два місяці до звільнення, це підтверджує той факт, що він намагався приховати інвалідність поки не звільнився. У зв'язку з тим, що він приховав від підприємства інвалідність, підприємству завдано збитків за ці роки в сумі 52735,17 грн., так як підприємство платило в фонд соціального страхування внески з заробітної плати позивача 32%, а якщо б була надана довідка про інвалідність то всього 3%. Вимога про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. так само підлягає відхиленню, оскільки підприємство не порушувало законні інтереси позивача, навпаки, позивач приховав від підприємства, що він є інвалідом.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» на посаді начальника ТНБ.

19 березня 2014 року позивача було звільнено з Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.07.2004 року була встановлена II групу інвалідності згідно довідки серія МСЕ - ДНА - 01 № 424317 від 28.07.2004 року (а.с.8).

Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі. А тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Інвалідам I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а інвалідам III групи - 26 календарних днів.

Позивач вказав, що в період з 22.07.2004 року по 19.03.2014 року йому не надавалася вказана відпустка тривалістю 30 днів, в наслідок чого відповідач має компенсувати йому за щорічну невикористану відпустку за 60 календарних днів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, представник відповідача вказала, що позивач повідомив підприємство про встановлення йому інвалідності та надав відповідачу довідку серія МСЕ - ДНА - 01 № 424317 від 28.07.2004 року лише в грудні 2013 року, після чого йому одразу була надана відпустка передбачена положеннями ч. 7 Закону України «Про відпустки», тривалістю 37 днів.

Позивач вищевказані обставини підтвердив та не заперечував, але вказав, що не дивлячись на те, коли він надав таку довідку, йому повинні виплатити компенсацію за весь період з моменту встановлення йому інвалідності.

При цьому, судом встановлено та підтверджено самим позивачем, що він надав відповідачу підтвердження того, що він є інвалідом II групи - лише в грудні 2013 року.

Таким чином, позивачем під час роботи на підприємстві не було надано вищевказану інформацію, як пояснила представник відповідача «у звязку з тим, що він не зміг би займати посаду начальника ТНБ». Тому, судом не вбачається в діях відповідача ознак протиправності.

Крім того, у відповідності з ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач, в свою чергу, посилається на ОСОБА_3 соціальної політики України від 29.12.2015 року № 774/13/116-15 «Про надання відпустки інвалідам», згідно якого, на думку позивача, не існує строку давності для звернення до суду з такими вимогами.

Разом з тим, з такою позицією позивача погодитись не можна, оскільки вказаний ОСОБА_3 соціальної політики України від 29.12.2015 року № 774/13/116-15 не є нормативно-правовим актом та він має лише розяснювальний, інформаційний характер і не встановлює правових норм, про що заначено й в самому листі.

Тому, окрім того, що відповідачем не порушувалися права позивача, оскільки сам позивач приховав інформацію про свою інвалідність від відповідача, позивачем ще пропущений й строк звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації за щорічну невикористану відпустку за 60 календарних днів в період з 22.07.2004 року по 19.03.2014 року.

Так само не підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у якості відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000 грн. 00 коп., оскільки, по перше: як вже було встановлено вище - судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача; а по друге: позивачем пропущені строки звернення до суду й з цими вимогами також.

Так, якщо згідно з ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то з вимогами про компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні працівник може звернутися до суду лише в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, що встановлено ч. 1 ст. 233 вказаного кодексу.

Зокрема до таких висновків прийшов й Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Так, у останньому абзаці п.2.2. вказаного рішення, суд прийшов до наступних висновків: «З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.».

Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з цими вимогами оскільки він звільнився з підприємства 19 березня 2014 року за власним бажанням, а з даною позовною заявою звернувся до суду лише 25 липня 2016 року, тобто більше ніж через два роки.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 233 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про відпустки», ст. ст. 10, 11, 57-61, 179, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова