АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/2378/15Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/789/391/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

при секретарі - Брілю В.Л.

з участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бучацького районного суду від 22.01.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та третьої особи органу опіки та піклування Бучацької райдержадміністрації про визнання місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини із нею, посилаючись на те, що вони із відповідачем перебували у шлюбі від якого народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Враховуючи те, що на даний час шлюб між ними розірвано, а відповідач забрав неповнолітнього сина до себе для проживання, чим чинить перешкоди їй у побаченні із дитиною, просить визначити місце проживання сина із нею.

Рішенням Бучацького районного суду від 22 січня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та третьої особи Органу опіки та піклування Бучацької райдержадміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено:

визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_3, що проживає АДРЕСА_1;

стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неналежну оцінку доказів, які мають значення для справи.

Зокрема апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що місцем постійного проживання дитини завжди був будинок його батьків в с. Переволока Бучацького району Тернопільської області. Позивачка на даний час не має постійного місця проживання і особистого житла, окрім цього проживає із новим співмешканцем, що буде суперечити інтересам дитини. Довідка про місце роботи, яку взяв до уваги суд першої інстанції, не може прийматись до уваги, оскільки судом не встановлено де саме знаходиться місце її роботи і який у позивачки графік роботи. Поміж тим, судом не визначено прихильність дитини до когось із батьків.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг та межах позовних вимог, заслухавши сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Воно є таким, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, вирішить справу згідно з законом, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін.

Вказаним вимогам відповідає судове рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо проживання дитини із матір'ю, суд першої інстанції виходив із того, що у позивачки є належні умови для проживання дитини, вона є працевлаштованою і відсутні будь-які виняткові обставини для розлучення дитини із матір'ю.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували в шлюбі, від якого народився син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час шлюб між ними є розірваним і малолітній ОСОБА_5, проживає із відповідачем у будинку його батьків в с. Переволока Бучацького району, Тернопільської області.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що малолітній ОСОБА_5 з часу свого народження проживав із батьками в с. Переволока Бучацького району в будинковолодінні батьків відповідача. В 2015 році сторони розлучились у зв'язку із чим позивачка змінила своє місце проживання забравши дитини із собою. У вересні 2015 року відповідач самовільно забрав неповнолітню дитину до себе до дому.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

З пояснень сторін в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працює на роботі, яка пов'язана з регулярними роз'їздами в інші області України і часто відсутній за місцем свого проживання, відповідно вихованням сина у час його відсутності займаються його батьки.

Згідно ч. 2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена із своєю матір'ю.

Висновком органу опіки та піклування Бучацької районної державної адміністрації № 01-142/01-22 від 21.01.2016 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 встановлено, що мати належним чином піклується про здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток малолітнього сина, а тому рекомендовано залишити на проживання та виховання з матір'ю ОСОБА_3 (а.с. 35).

Аналізуючи доводи апеляційної скарги з встановленими судом обставинами, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість судового рішення, оскільки не доведено винятковість обставини з якими законодавець пов'язує можливість розлучення малолітньої дитини з матір'ю.

Доводи апелянта про відсутність у позивачки постійного житла не можуть братись до уваги, оскільки відсутність права власності на житлове приміщення не може бути підставою для обмеження особи в правах щодо виховання та проживання її малолітньої дитини.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бучацького районного суду від 22 січня 2016 року залишити без змін

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач