У х в а л а

іменем україни

25 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Дьоміної О.О.,Демяносова М.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, переданих в якості авансу та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди у зв'язку із правопорушенням відповідача, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що

13 листопада 2006 року вони з ОСОБА_5 дійшли усної домовленості про продаж йому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 Вказану домовленість посвідчили розпискою, складеною у простій письмовій формі, відповідно до якої ОСОБА_5 надав позивачу правовстановлюючі документи (технічний паспорт, договір дарування на будинок, договір дарування на земельні ділянки та схеми на газ), а він в свою чергу передав йому грошові кошти у розмірі 10 тис. доларів США та 1 тис. грн у якості авансового платежу. В цей же день ОСОБА_5 видав йому нотаріально посвідчену довіреність на повне розпорядження зазначеним житловим будинком та уповноважив його здійснити купівлю-продаж цього будинку. Позивач, користуючись довіреністю, наданою відповідачем, здійснив оформлення всіх необхідних документів, сплатив відповідачу вищезазначені кошти. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а вони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана позивачем грошова сума в розмірі 10 тис. доларів США та 1 тис. грн є авансом.

ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь

80 930 грн, що були передані йому в якості авансу, та 10 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з вимогами ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що він дійсно отримав від ОСОБА_4 10 тис. доларів США та 1 тис. грн за розпискою від 13 листопада 2006 року, але ці грошові кошти були ним отримані не як плата за вищевказаний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, а за залишені в цьому будинку меблі та інвентар, а також у рахунок відшкодування ймовірних збитків від дій ОСОБА_4 щодо збереження цього майна до його продажу, якого він в цей же день, 13 листопада 2006 року, уповноважив відповідною довіреністю оформити необхідну документацію на це домоволодіння та продати його.

ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти у розмірі 203 569 грн 17 коп. у якості компенсації за завдані йому матеріальні та моральні збитки, 90 984 грн 59 коп. - на користь держави в рахунок несплачених ним податків та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 09 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 80 930 грн, що були передані йому в якості авансу.

У решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року відмовлено.

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2014 року. На обґрунтування якої зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, переданих в якості авансу задоволено частково. 20 липня 2015 року заявник дізнався, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15 у підтвердження укладання і застосування договірних обов'язків, як доказ може бути урахована не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів, та містить умови про їх повернення. Беручи до уваги вказаний факт, заявник вважає, що спірна розписка, яка засвідчувала домовленість між сторонами по справі, не є доказом укладення між сторонами договору авансу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що обставини на які посилається заявник, не можна вважати нововиявленими, у розумінні ст. 361 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

О.О.Дьоміна

М.В.Демяносов