У х в а л а

19 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 16 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив частково; стягнув зі ОСОБА_4 на його користь 1 млн 200 тис. грн боргу, а також 3 % річних від простроченої суми за період прострочення з 1 січня 2012 року по 3 березня 2015 року в розмірі 114 тис. 114 грн 91 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 суд відмовив.

Стягнув зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3 тис. 654 грн судового збору.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 2 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила; рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 16 вересня 2015 року залишила без змін.

1 березня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд Верховним Судом України рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 202, 203, 204, 209, 215, 256, 257, 261, 607, 1046, 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 126, 132 Земельного кодексу України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня і 19 вересня 2012 року, 4 і 25 грудня 2013 року, 23 квітня і 11 липня 2014 року, 1 липня 2015 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року та від 2 липня 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 2 грудня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що між сторонами виникли договірні відносини, відповідач узятих на себе зобов'язань не виконав, а тому повинен повернути позивачу отриману ним суму грошових коштів, а також 3% річних від простроченої суми; при цьому суд зазначив, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки тривалий і неодноразовий розгляд справи свідчить про переривання позовної давності.

Крім того, касаційний суд погодився й з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо визнання договору недійсним з огляду на те, що розписка ОСОБА_4 про отримання ним від ОСОБА_5 коштів, у рахунок яких останній зобов'язався вчинити певні дії, не є правочином, який відповідно до статті 215 ЦК України може бути визнаний недійсним.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- у рішенні від 30 травня 2012 року касаційний суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, про застосування якої відповідач під час розгляду справи зробив відповідну заяву, а тому відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за зазначеним договором;

- в ухвалі від 19 вересня 2012 року касаційний суд, направивши справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, зазначив про помилковість висновків судів щодо наявності судового рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

- в ухвалі від 4 грудня 2013 року касаційний суд, направивши справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права та на необхідність визначитися із характером спірних правовідносин, встановити обставини щодо виконання відповідачем узятих на себе зобов'язань; при цьому суд звернув увагу на неможливість застосування до зобов'язальних відносин, які виникли між сторонами, положень статті 1212 ЦК України;

- в ухвалах від 25 грудня 2013 року та 23 квітня 2014 року касаційний суд, направивши справи на новий апеляційний розгляд, указав на необхідність визначити характер правовідносин, які склалися між сторонами, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин; встановити фактичні обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи; дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін щодо установлених обставин;

- в ухвалі від 11 липня 2014 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, оскільки спір між сторонами є публічно-правовим, а тому його вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів;

- в ухвалі від 1 липня 2015 року касаційний суд, направивши справу на новий апеляційний розгляд, зазначив про неповне з'ясування апеляційним судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до її неправильного вирішення, та про передчасність висновку апеляційного суду щодо початку перебігу позовної давності й відсутності підстав для її застосування до вимог банку.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить цим висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Тернопільської області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема