Справа № 159/2553/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Провадження № 22-ц/773/1653/16 Категорія: 55 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Стрільчука В.А, Бовчалюк З.А.,

секретар - Шугалова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Малого підприємства «ПМК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом № 67 від 14.12.2012 року його було прийнято на посаду директора Малого підприємства «ПМК» з окладом згідно штатного розкладу в розмірі 1800 грн..

Наказом відповідача № 19 від 23.09.2014 року його звільнено з роботи за власним бажанням, але таке звільнення він вважає незаконним.

За час роботи з 01.04.2014 року по дату звільнення йому не виплачена заробітна плата у розмірі 10800 грн., а після звільнення не видано трудову книжку із записами роботодавця та не проведено своєчасно розрахунку.

Неправомірними діями відповідача йому заподіяно і моральну шкоду, яка полягає у спричиненні душевних страждань, приниженні, пов'язаному із необхідністю писати пояснення у правоохоронні органи та через суд вимагати заробітну плату.

Враховуючи наведене, просив стягнути з відповідача на його користь заборговану заробітну плату в розмірі 10800 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.09.2014 року по 15.05.2015 року в розмірі 14100 грн., 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоти та стягнути судові витрати.

Під час розгляду справи позивач 21.07.2016 року подав через свого представника заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив визнати укладеними за період з 30.04.2014 року по 23.09.2014 року умови праці на посаді директора МП «ПМК» згідно наказу № 67 від 14.12.2012 року з оплатою праці згідно штатного розпису, а переведення на робочий тиждень з окладом 0,1 розміру тарифної ставки визнати незаконним, як таке, що здійснене без згоди працівника (а.с.186-191).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Малого підприємства «ПМК» на користь ОСОБА_2 929 грн. 22 коп. заборгованості по заробітній платі, 13600 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500 грн. моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 від імені позивача ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову повністю.

Вважає, що судом допущено неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені через своїх представників, у судове засідання не з'явилися (ч.5 ст.76 ЦПК).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача № 67 від 14.12.2012 року позивача було призначено директором МП «ПМК» з оплатою праці згідно штатного розкладу, а наказом № 19 від 23.09.2014 року його звільнено з роботи з 23.09.2014 року за власним бажанням і цей наказ не скасовано (а.с.3, 5).

Згідно штатного розкладу на 2014 рік оклад директора МП «ПМК» становить 1700 грн. (а.с.82).

Наказом відповідача № 23 від 25.12.2013 року тимчасово на період з 01.03.2014 року по 30.04.2014 року призупинено діяльність підприємства без проведення господарської діяльності, а наказом № 12 від 30.04.2014 року директора ОСОБА_2 переведено на неповний робочий день з оплатою праці 0,1 тарифної ставки з 01.05.2014 року (а.с.83, 84).

Обидва ці накази видані від імені підприємства та підписані саме позивачем, як директором МП «ПМК», ним не оспорені, на час розгляду справи не скасовані і вірно взяті судом першої інстанції до уваги при визначенні розміру заборгованої заробітної плати.

Покликання апелянта на незаконність цих наказів та на порушення судом норм процесуального права в частині не дослідження обставин про те, чи була згода самого позивача на іншу оплату праці, ніж передбачена штатним розкладом - не заслуговують на увагу, оскільки таке дослідження суд мав би здійснювати у випадку оспорення позивачем цих наказів. А позивач з такими позовними вимогами не звертався.

Згідно табелів робочого часу та довідки про доходи протягом березня -квітня 2014 року позивачу заробітна плата не нараховувалася, а протягом травня - вересня 2014 року позивач працював неповний робочий день (по 1 годині), був звільнений 23.09.2014 року і йому була нарахована заробітна плата за травень - серпень 2014 року у розмірі 762,02 грн., а за вересень 2014 року у розмірі 164,20 грн. (а.с.72-79). Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 929,22 грн., яка вірно визначена і стягнута судом першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути середній заробіток лише за несвоєчасний розрахунок при звільненні і лише за період з 23.09.2014 року по 15.05.2015 року (а.с.2).

За час розгляду справи позовних вимог у цій частині ні щодо розміру, ні щодо підстав, ні щодо періоду стягнення не змінював, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, визначаючи розмір середнього заробітку саме за несвоєчасний розрахунок при звільненні та за період, заявлений позивачем у позовній заяві.

Враховуючи наведене, покликання апелянта на те, що позивачу до цього часу не видано трудову книжку і судом це не враховано - не заслуговують на увагу.

Покликання апелянта на те, що він не згідний із наказом про звільнення, оскільки такої заяви не писав - не заслуговують на увагу, оскільки із вимогами про поновлення на роботі позивач не звертався, а дослідження такої заяви при розгляді справи про стягнення заробітної плати - не має правового значення.

Помилкове покликання суду на запис у трудовій книжці про звільнення позивача з посади директора на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України - не впливає на правильність ухваленого рішення і може бути виправлене у порядку, передбаченому ст.219 ЦПК України.

При визначенні розміру, що підлягає стягненню з відповідача на відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував характер та спосіб її заподіяння, а також вірно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених у судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Із матеріалів справи вбачається, що вперше у даній справі ухвалене судом заочне рішення від 03.07.2015 року до його скасування ухвалою суду від 20.05.2016 року уже було виконане у примусовому порядку Відділом ДВС Ковельського МРУЮ, що стверджується відповідною постановою від 17.03.2016 року та виконавчим листом (а.с.33-34, 46, 89, 152).

Таким чином, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року необхідно виконувати з урахуванням сум, стягнутих з МП «ПМК» на користь ОСОБА_2 у даній справі на підставі виконавчого листа, виданого Ковельським міськрайонним судом 17.11.2015 року.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року виконувати з урахуванням сум, стягнутих з Малого підприємства «ПМК» на користь ОСОБА_2 у даній справі на підставі виконавчого листа, виданого Ковельським міськрайонним судом 17.11.2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді