Справа № 350/1720/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1296/2016
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.В. Г. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Перегінської селищної ради, Держгеокадастру в Рожнятівському районі про визнання недійсним рішення Перегінської селищної ради та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 18 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги обгрунтовував тим, що у жовтні 2003 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав у власність цегляно-бетонну огорожу загальною довжиною 281,9м., а 15 липня 2005 року згідно договору дарування набув право власності на виробничо-складські приміщення площею 860 кв.м., колишнього підприємства ВКФ «Ірина», які розташовані у АДРЕСА_1 Рожнятівського району,Івано-Франківської області.

У 2005 році ОСОБА_2 звернувся до Перегінської селищної ради про надання йому дозволу на складання проектної документації на 2 га землі, яка перебувала у користуванні ВКФ «Ірина», проте у наданні такого дозволу селищна рада відмовила.

Рішення про відмову у наданні дозволу позивач оскаржив до суду. Проте рішенням №129-13 від 05.02.2008 року «Про розгляд відношень юридичних та фізичних осіб та заяв громадян», ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення частини земельної ділянки площею 0,1296 га (з вищевказаних 2- га) для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 на передачу у власність, а 24.11.2008 року ОСОБА_3 отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1296 га.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення Перегіської селищної ради від 05.02.2008 року та Державний акт від 24.11.2008 року ухвалені з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки при передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_4 не вирішувалось питання про зміну цільового призначення земельної ділянки. Посилаючись на те, що даний спір перебував у провадженні Рожнятівського районного суду в порядку адміністративного судочинства, ОСОБА_2 просив суд поновити строк позовної давності.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 18 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за пропуском строку звернення до суду.

ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що у липні 2005 року він набув право власності на цілісний майновий комплекс, який складається з виробничо-складських приміщень загальною площею 860,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1

Земельна ділянка, на якій розташоване приміщення, перебувала у користуванні ВКФ «Ірина» згідно договору оренди між Перегінською селищною радою та директором ВКФ «Ірина» від 20.12.2000 року. Відповідно до умов договору ВКФ «Ірина» прийняла у користування земельну ділянку площею 2 га.

Відповідно до ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, переходить право власності, користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ст.20 ЗК України зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади, які приймають рішення про передачу цих земель у власність.

Перегінською селищною радою не приймалось рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яку надали у користування ОСОБА_4 і на яку він отримав державний акт про право власності на землю для ведення особистого селянського господарства.

Щодо пропуску строку, то такий не пропущено, оскільки увесь цей час справа перебувала в судах і така обставина є поважною. Наведене суд першої інстанції не взяв до уваги та, на думку апелянта, ухвалив помилкове рішення, яке просив скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримала в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 пропустив загальний трирічний строк позовної давності, оскільки про порушення свого права на отримання частини землі позивачу йому було відомо з часу прийняття Перегінською селищною радою оскаржуваного рішення від 05 лютого 2008 року, а з позовом до суду він звернувся 11 грудня 2015 року, тобто через шість років з часу прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України від 03.09.2014 № 6-84цс14).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Матеріалами справи встановлено, що 03.10.2003 року між підприємцем ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким останній прибав у продавця цегляно-бетонну огорожу території довжиною 281,9 м. по АДРЕСА_1 Рожнятівського району, яка належала продавцеві на підставі біржової угоди купівлі-продажу №3112 від 22.09.2003 року (а.с.82).

З біржової угоди купівлі-продажу №3112 від 22.09.2003 року вбачається, що ОСОБА_5 придбав вищевказану огорожу, яка належала підприємству-банкруту ВКФ «Ірина».

15.07.2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини виробничо-складських приміщень, за умовами якого ОСОБА_2 набув право власності на 92/100 частин виробничо-складських приміщень по АДРЕСА_1 Рожнятівського району Івано-Франківської області.

13.05.2005 року відповідач ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу також придбав у ОСОБА_5 30 м. цегляної огорожі із належних 281,9 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Рожнятівського району та належала ОСОБА_5 на підставі біржової угоди купівлі-продажу №3112 від 22.09.2003 року (а.с.64).

Оскаржуваним рішенням Перегінської селищної ради від 05 лютого 2008 року №129-13/2007 ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1, площею 0,1296 га та передано земельну ділянку у його власність (а.с.3).

На підставі даного рішення ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку (а.с.4).

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 доводить порушення свого права винесенням відповідачем рішень щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_3 з порушенням порядку ухвалення, оскільки не було змінено цільове призначення земельної ділянки та на час ухвалення була заборона на вчинення дій згідно ухвали про забезпечення позову господарського суду.

Разом з тим, колегія суддів не вважає таку позицію обґрунтованою, оскільки сторона не представила жодного належного та допустимого доказу про порушення власного суб'єктивного права, в даному випадку, права на землю. Зокрема, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що в силу оскаржуваних рішень безпосередньо порушено право позивача на дану земельну ділянку.

Наявність певних порушень при ухваленні рішень, які на думку позивача мали місце, не можуть бути підставами для їх скасування, оскільки вони не стосуються прав безпосередньо його.

Наявність на час ухвалення рішень, ухвали суду про забезпечення позову, також не може бути виключною підставою для скасування рішень селищної ради, оскільки така мала тимчасовий характер і як вбачається з наданих стороною на вимогу апеляційного суду документів, у справі господарським судом було постановлено рішення про відмову в позові.

Факт придбання ОСОБА_2 певних споруд на спірній земельній ділянці не є підставою для висновку про наявність порушеного права, оскільки на час розгляду даної справи у позивача відсутнє оформлене належним чином право користування чи власності на спірну ділянку.

Таким чином, апелянт не довів наявність порушеного права внаслідок ухвалення оскаржуваних актів, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313,314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 18 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Перегінської селищної ради, Держгеокадастру в Рожнятівському районі про визнання недійсним рішення Перегінської селищної ради та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П. Ясеновенко Л.В.