Головуючий в І інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/212/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року м. Ржищів

Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Потапенка А.В.,

за участі:

секретарів: Проценко Ю.В., Маламан Я.О., Пархомець Н.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представників відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

спеціаліста - ОСОБА_7,

експерта - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ржищів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_3, треті особи: управління Держземагенства у Кагарлицькому районі Київської області, реєстраційна служба Ржищівського міського управління юстиції, про визнання незаконним та скасування рішення Ржищівської міської ради Київської області та про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та скасування їх державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява, в якій позивач просила: визнати незаконним та скасувати рішення Ржищівської міської ради Київської області від 24 липня 2009 року № 1258-51-05 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3"; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 1 лютого 2010 року (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_13 та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_4 від 1 лютого 2010 року, (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_14 та скасувати його державну реєстрацію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що у 2009 році вона успадкувала 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, 89, від батька - ОСОБА_10 та 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0, 3576 га для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акта, серії НОМЕР_5 від 2 серпня 2005 року. Вона є співвласником земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,10 га для обслуговування вищезазначеного житлового будинку, державний акт, серії НОМЕР_6 від 28 серпня 2012 року.

Її земельна ділянка знаходиться на відстані близько 100 метрів від проїжджої частини вулиці, тому для її обслуговування генеральним планом міста був передбачений проїзд загального користування з АДРЕСА_1, що підтверджується схемою з генерального плану вищевказаної земельної ділянки, виданої її діду - ОСОБА_11 16 лютого 1956 року Білоцерківським БТІ. Іншого під'їзду до її домоволодіння немає. Цей проїзд обслуговує не менше трьох власників присадибних ділянок по АДРЕСА_1.

Її земельна ділянка межує із земельною ділянкою гр. ОСОБА_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Загальна площа земельної ділянки ОСОБА_3 складає 0, 14 га, з них: 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0, 04 га для ведення особистого селянського господарства.

У лютому 2015 року її сусідка ОСОБА_3 повідомила про те, що вона не має права користуватись дорогою для під'їзду до свого будинку, оскільки вона є її приватною власністю та включена до її державних актів на право власності на земельні ділянки, та повідомила про намір встановити паркан, позбавивши її таким чином під'їзду до будинку.

Відповідно до її звернення від 16 лютого 2015 р. до виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області з проханням розібратись із вказаною ситуацією, виконавчим комітетом було проведено виїзну комісію, згідно з висновками якої було підтверджено, що дійсно існуючий проїзд до її будинку знаходиться у власності ОСОБА_3, що є грубим порушенням вимог ДБН для проїздів автотранспорту та пожежних машин до окремих будинків. Для підтвердження існування даного проїзду, головним архітектором м. Ржищів надано викопіювання з стереографічної зйомки 1994 року.

Таким чином Ржищівською міською радою відповідно до рішення від 24 липня 2009 року № 1258-51-05 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3" незаконно передано у приватну власність ОСОБА_3 проїзд загального користування, чим порушено норму ст. 83 ЗК України та вимоги державних будівельних норм. Оскільки державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, що належать гр. ОСОБА_3 виготовлені з порушенням вимог ЗК України та ДБН є незаконними, тому повинні бути визнані судом недійсними із скасуванням їх державної реєстрації.

Посилаючись на положення п. а) ч. 4 ст. 83, ст. ст. 116, 118, 125, 155, 158 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 21 ЦК України, позивач просила задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, та просили їх задовольнити. Пояснили, що ОСОБА_1 володіє земельними ділянками по АДРЕСА_1, однак не має під'їзду до свого будинку через невідповідність державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що видані на ім'я ОСОБА_3 Ці державні акти на право власності на земельні ділянки є такими, що порушують вимоги ЗК України та ДБН, оскільки відповідачем приватизовано землі загального користування. Факт накладення земельних ділянок, що належать відповідачу ОСОБА_3 на землі загального користування встановлено висновком судової земельно-технічної експертизи від 9 березня 2016 року. Лист управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області не спростовує факт накладення спірних земельних ділянок на землі загального користування, оскільки в листі ідеться про виправлення технічних помилок в Державному земельному кадастрі щодо накладення земельних ділянок ОСОБА_3 на земельні ділянки інших землевласників. Крім того, вважали, що позовну давність на звернення до суду із даним позовом позивачем не пропущено, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналась 24 лютого 2015 року після складення акту комісії Ржищівської міської ради Київської області.

Представник відповідача Ржищівської міської ради Київської області ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила їх здовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 21 грудня 1988 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_12, ОСОБА_3 набула у власність жилий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці розміром 14, 5 соток. У 2008 році відповідач вирішила отримати зазначену ділянку у власність, 6 червня 2008 року Ржищівською міською радою надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою. За результатами погодження землевпорядної документації, 24 липня 2009 року Ржищівською міською радою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3 На підставі цього рішення відповідач отримала у власність спірні земельні ділянки, про отримала відповідні державні акти на право приватної власності на землю.

Відповідно до картографічних матеріалів, що містяться у складі технічної документації видно, що землі загального користування (проїзд) в районі меж земельних ділянок АДРЕСА_1 відсутні. Натомість в районі ділянки №89 (ділянка позивача) можна побачити дорогу (проїзд загального користування) із вулиці Громова. Відповідач не вважає належними та допустимими доказами по справі акт комісії Ржищівської міської ради від 24 лютого 2015 р. та складений на його підставі висновок відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Ржищівської міської ради №150064/01-15 від 18 червня 2015 р. При складанні акту не було залучено землевласника та суміжних землекористувачів, що є порушенням ст. 160 ЗК України; до акту не долучено план схему місцевості, на зазначено за допомогою яких технічних засобів і приладів так яким чином проводились обміри.

Також відповідачем критично оцінюється висновок судової земельно-технічної експертизи. У висновку експерта відсутні посилання на вихідні дані стосовно розташування спірних земель загального користування в системі державної геодезичної мережі, оскільки відсутні координати поворотних точок меж земель загального користування АДРЕСА_1, що є порушенням п. 4.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень; виписки Поземельної книги. До висновку не долучено спеціалізовану програму обробки результатів обмірів земельної ділянки електронним тахеометром; не зазначено дати його останньої повірки; відсутні відомості про програмне забезпечення, яке використовувалось експертом та чи є воно ліцензованим.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують доводи позивача про створення перешкод з боку відповідача у користуванні її земельною ділянкою для проїзду автомобільним та іншим транспортом. ОСОБА_3 для більшої зручності використання своїх земельних ділянок та з метою підтримання добросусідських відносин не заперечувала та не заперечує проти користування ОСОБА_1 та членами її родини частиною земельної ділянки для доступу до свого домоволодіння.

Управлінням Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області проведено перевірку причин виникнення перетину земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_7, НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_8, НОМЕР_9, виявлено невідповідність відомостей в Державному земельному кадастрі місце розташування земельних ділянок ОСОБА_3 з каталогом координат, що містяться в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства. Керуючись п. 144 Порядку ведення Державного земельного кадастру, що затверджений постановою КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року державний кадастровий реєстратор за допомогою програмного забезпечення виправив допущену помилку. Відповідно до повідомлення про виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру № НОМЕР_10 та № НОМЕР_11 від 8 липня 2016 року у зв'язку із змінами відомостей до каталогу координат згідно технічної документації внесено зміни до відомостей про земельні ділянки та виготовлено нові аркуші Поземельних книг. Відтак, після внесення виправлень до Державного земельного кадастру, було з'ясовано що відповідно до координат, що вказані у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства до складу земельних ділянок ОСОБА_3 ніяким чином не могло бути включено землі загального користування, а саме: проїзду з АДРЕСА_1 у м. Ржищів до домоволодіння гр. ОСОБА_1 Місце розташування земельних ділянок ОСОБА_3 показано на Публічній кадастровій карті України, що розміщена на офіційному державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. Представник відповідача просила суд врахувати, що докази, які ґрунтуються на помилкових даних не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі. Також вказувала, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують посилання позивача на створення перешкод з боку ОСОБА_3 у користуванні її земельною ділянкою для проїзду автомобільним та іншим транспортом, а також проходу нею. Не порушено жодних прав або інтересів позивача у зв'язку з отриманням державних актів на право власності на земельну ділянку, перешкод в користуванні спірною земельною ділянкою відповідач не чинить, у зв'язку із чим, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, слід зробити висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, подавши заяви у яких просили проводити розгляд справи за їх відсутності.

Спеціаліст ОСОБА_7 у судовому засідання підтримала висновок від 18 червня 2015 року (а.с. 53, т.1) та пояснила, що проїзд загального користування між земельними ділянками має бути не менше 3,5 метри для проїзду пожежного автомобіля. У лютому 2015 року до Ржищівської міської ради звернулась ОСОБА_1 вказуючи, що вона багато років користувалась дорогою, однак ОСОБА_3 перешкоджають у користуванні. Була створена комісія, якою було проведено обміри на місцевості та встановлено, що дійсно під час розробки технічної документації, проведеної ТОВ «Кагарлицький земельно-кадастровий центр», проїзд загального користування було включено до складу державних актів ОСОБА_3, тому замість проїзду загального користування садиба ОСОБА_3 межує з садибою ОСОБА_13 Таким чином до садиби ОСОБА_1 дійсно немає доступу автотранспортом, що є порушенням вимог державних будівельних норм для проїздів автотранспорту та пожежних машин до окремих будинків (згідно ДБН-360-92).

Суд, заслухавши осіб, які беруть участі у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, виходячи з такого.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 листопада 2009 року ОСОБА_1 є власником ? земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,3576 га для ведення особистого селянського господарства, оскільки є спадкоємцем ? частки майна ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 66, 7, т.1).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_12, що виданий 28 серпня 2012 р., ОСОБА_1 є власником ? земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0, 10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 8, 9, т.1).

Із генерального плану (схеми) земельної ділянки, виданого ОСОБА_11 16 лютого 1956 р. Білоцерківським БТІ вбачається проїд до АДРЕСА_1 (а.с. 10, т.1).

Рішенням Ржищівської міської ради Київської області від 24 липня 2009 року №1258-51-05 затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки; передано у власність гр. ОСОБА_3 земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0, 14 га (а.с. 14, т.1).

2 лютого 2010 року на підставі рішення виконкому Ржищівської міської ради від 24 липня 2009 року №1258-51-05 на ім'я ОСОБА_3 були видані державні акти на право приватної власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_2 від 1 лютого 2010 року (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_13; серії НОМЕР_4 від 1 лютого 2010 року, (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_14 (а.с. 15, 16, 135-138, т.1).

Відповідно до заяви від 16 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Ржищівської міської ради Київської області з приводу встановлення меж під'їзної дороги з центральної вулиці 8-го Березня до її садиби та приватизації суміжним землекористувачем ОСОБА_5 проїзду (а.с. 11, т.1).

Згідно Акту комісії Ржищівської міської ради Київської області від 24 лютого 2015 року вбачається, що членами комісії встановлено, що існуючий проїзд, який користувалися не менше трьох власників присадибних земельних ділянок, на даний час знаходяться у власності га. ОСОБА_3, що є порушенням вимог державний будівельних норм для проїздів автотранспорту та пожежних машин до окремих будинків (згідно ДБА-360-92). У зв'язку з вищенаведеним, члени комісії рекомендували виконавчому комітету Ржищівської міської ради Київської області клопотати до суду з метою скасування державних актів на право власності, виданих гр. ОСОБА_3, у зв'язку з невідповідністю вимогам містобудівного законодавства (а.с. 12, 13, т.1).

Відповідно до висновку відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Ржищівської міської ради №150064/01-15 від 18 червня 2015 р. встановлено, що садиба ОСОБА_1 розташована на відстані 100 м. від проїжджої частини вулиці, тому для її обслуговування у 1946 р. було виділено проїзд загального користування шириною 3,5 м. Іншого під'їзду до її садиби немає. Цей проїзд обслуговував не менше трьох власників присадибних ділянок АДРЕСА_1, що підтверджується викопіюванням з стереотопографічної зйомки м. Ржищева 1994 р. у виконанні Київського підприємства геодезії, картографії, кадастрових та інформаційних систем «Київгеоінформатика». Членами комісії Ржищівської міської ради Київської області було проведено обміри на місцевості та встановлено, що дійсно під час розробки технічної документації, проведеної ТОВ "Кагарлицький земельно-кадастровий центр", проїзд загального користування було включено до складу державних актів ОСОБА_3, тому замість проїзду загального користування садиба ОСОБА_3 межує з садибою ОСОБА_13 Таким чином до садиби ОСОБА_1 дійсно немає доступу автотранспортом, що є порушенням вимог державних будівельних норм для проїздів автотранспорту та пожежних машин до окремих будинків (згідно ДБН-360-92) (а.с. 53-55 т.1).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 9 березня 2016 року № 13515/15-41 (а.с. 163-181 т.1), який у судовому засіданні підтримала у повному обсязі експерт ОСОБА_8, копія технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3, м. Ржищів, АДРЕСА_1, Київської області, не відповідає вимогам законодавства за складом та правилами оформлення. Невідповідність описана в дослідницькій частині висновку. Межі земельних ділянок ОСОБА_3 площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0, 04 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1, вказані в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_16 та державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_15, накладаються в натурі (на місцевості) на проїзд загального користування з АДРЕСА_1 в м. Ржищів, що вказаний на викопіюваннях з стереотопографічної зйомки 1994 р. (а.с. 13, 54 т.1). Накладення описано в дослідницькій частині висновку та зображено в додатках №1, №2, №3 до висновку.

У судовому засіданні експерт ОСОБА_8 пояснила, що у висновку відповіді згідно ухвали суду надані у повному обсязі. На час обстеження фактичних перешкод позивачу немає, але згідно земельно-технічної документації проїзд, що згідно ДБН має бути не менше 3,5 метри, до земельних ділянок позивача повністю перекрито, у зв'язку із накладенням в натурі (на місцевості) земельних ділянок ОСОБА_3, загальною площею накладення - 55 кв.м. Крім того, встановлено накладення на проїзд загального користування земельних ділянок інших громадян, однак ці питання не є предметом даного спору, оскільки ці ділянки не належать сторонам у даній справі. Іншого проїзду згідно Генерального плану до земельних ділянок ОСОБА_1 не існує.

Згідно зі ст. ст. 18-21 ЗК України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

Системне тлумачення положень ст. ст. 18-21 ЗК України дає підстави дійти висновку, що цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій. Цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим режимом відповідної категорії земель.

До однієї з таких категорій відносяться землі житлової та громадської забудови, до яких належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (п. "б" ч. 1 ст. 19, ст. ст. 38, 39 ЗК України).

Відповідно до п. «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

За змістом ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні проводиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативи правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Дослідивши надані позивачем письмові докази у їх сукупності та взаємозв'язку, ураховуючи наведені положення земельного законодавства, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 надала достатньо доказів на підтвердження того факту, що межі земельних ділянок ОСОБА_3 площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0, 04 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1, вказані в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_16 та державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_15, накладаються в натурі (на місцевості) на проїзд загального користування з АДРЕСА_1 в м. Ржищів, чим створюються перешкоди позивачу як землекористувачу через відсутність проїзду до її земельних ділянок. У зв'язку із цим, підлягає скасуванню рішення виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 24 липня 2009 року №1258-51-05.

Водночас суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що надані позивачем докази є неналежними та недопустимими, оскільки ці обставини не доведено у судовому засіданні. Будь-яких доказів на спростування зазначених вище обставин відповідачем не надано. Клопотань про проведення повторної земельно-технічної експертизи у даній справі також представником відповідача не заявлено.

Оцінюючи висновок судової земельно-технічної експертизи від 9 березня 2016 року № 13515/15-41 (а.с. 163-181) суд визнає його повним, ясним, обгрунтованим, таким, що узгоджується з іншими матеріалами справи та не викликає сумніву у його правильності.

Що стосується поданого листа управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі від 8 липня 2016 року, то за його змістом було виявлено невідповідність відомостей в Державному земельному кадастрі місця розташування земельних ділянок ОСОБА_3 з каталогом координат, що містяться в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства. Державним кадастровим реєстратором були надані повідомлення про виправлення цих невідповідностей (а.с. 84-87). Суд вважає, що дані докази жодним чином не спростовують встановлених вище обставин щодо накладення земельних ділянок, належних ОСОБА_3 на землі загального користування (проїзд), оскільки кадастровим реєстратором установлені накладення на інші земельні ділянки, що не належать сторонам у справі. Натомість у судовому засіданні встановлено, і підтверджено представником відповідача ОСОБА_6, наведеним діями державний кадастровий реєстратор привела відомості, що містяться у Державному земельному кадастрі (в електронному вигляді) у відповідність до каталогу координат земельних ділянок ОСОБА_3 згідно технічної документації (у паперовому вигляді). Крім того, як вбачається із змісту висновку судової земельно-технічної експертизи, зокрема, аркушів 27, 28 висновку (т. 1 а.с. 176, зворот), експертне дослідження було проведено на підставі наявних у технічній документації координат поворотних точок земельних ділянок із посиланням на аркуші №81 та №82. Отже, подані представником відповідача докази є неналежними та недопустимими в силу ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Враховуючи вище викладені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-33 цс13, 6-57 цс13, 6-83 цс13 і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У зв'язку із тим, що суд дійшов висновку про скасування рішення Ржищівської міської ради Київської області від 24 липня 2009 року №1258-51-05, слід визнати недійсними державні акти на право приватної власності серії НОМЕР_2 від 1 лютого 2010 року та серії НОМЕР_4 від 1 лютого 2010 року, що видані ОСОБА_3 на підставі зазначеного рішення міської ради.

Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд враховує таке.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Європейський суд з прав людини у рішеннях по справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року досліджуючи аналогічне питання вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Зокрема, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський суд з прав людини у п. 54 рішення у справі "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року при вирішенні цього ж питання зазначив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

У даній справі отримання відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки у власність пов'язано із порушенням законного порядку її приватизації, а само повернення земельної ділянки у комунальну власність має суспільний інтерес в контексті як правильного застосування законодавства, так і відновлення законного права постійного користувача. При цьому ОСОБА_3 не позбавлена права на захист свого права на відшкодування можливих збитків, завданих від незаконних дій органу влади в процесі приватизації. Крім того, відповідач не позбавлений можливості набуття цих же земельних ділянок у встановленому законом порядку, що в цілому становить справедливий баланс інтересів суспільства та прав власників.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13 за наслідками розгляду справи за позовом Бердянського природоохоронного міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Бердянської міської ради про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, скасування державної власності права власності на земельну ділянку та її повернення, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судом.

Вирішуючи питання щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд виходить із такого.

Відповідачем ОСОБА_3 та її представником 1 липня 2015 року було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 70-72), у якій вони просили відмовити в задоволенні позову на підставі ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, оскільки при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, громадянином ОСОБА_10 (батько позивача) як суміжним землекористувачем було погоджено межі земельної ділянки, а також точки встановлення межових знаків. Відтак, саме з дати (9 вересня 2008 р.) підписання сторонами акту погодження меж земельної ділянки, почав спливати строк позовної давності у три роки. Вважали, що позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду із даним позовом.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не погоджувала меж земельних ділянок із відповідачем ОСОБА_3 як суміжний землекористувач, оскільки одну із двох земельних ділянок вона отримала у спадщину у 2009 році, іншу - у 2012 році позивач набула внаслідок приватизації землі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частинами першою та п'ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 року № 6-267 цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судом.

Отже, про порушення свого права як землекористувача позивач дізналась при подачі заяви до міської ради щодо приватизації іншим землекористувачем проїзду загального користування, і встановлення ОСОБА_3 паркану, про що складено акт комісією Ржищівської міської ради, а саме - 24 лютого 2015 року. Із даним позовом ОСОБА_1 звернулася 21 травня 2015 року, тому трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача просив суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути із відповідачів витрати на відшкодування судового збору, витрати на проведення експертизи та витрати на правову допомогу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

У матеріалах справи міститься договір про надання адвокатом правової допомоги від 2 липня 2015 р., укладений між позивачем та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 99). Згідно квитанції від 15 серпня 2016 р. в рахунок оплати послуг з надання правової допомоги отримано 2 500 грн. (т. 2 а.с. 88). Згідно розрахунку суми витрат на правову допомогу за договором, компенсація зазначених витрат, що підлягає відшкодуванню відповідачами складає 2 480 грн 40 коп., договірна ціна 2 500 грн. (т. 2 а.с. 89).

Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення матеріально-правової вимоги позивача, то відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України документально підтверджені (т. 1 а.с. 1, 129, т. 2 а.с. 88, 89) кошти на відшкодування судового збору в розмірі 243 грн 60 коп.; на відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи в розмірі 3 072 грн, та на відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. підлягають стягненню з відповідачів із кожного по ? частині цих витрат на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 18-21, 83, 116, 118, 152, 155, 158 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 21, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 27-30, 57-59, 60, 84, 88, 143, 169, 213-215, 218, 223-227 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати незаконним та скасувати рішення Ржищівської міської ради Київської області від 24 липня 2009 року № 1258-51-05 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_3".

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 від 1 лютого 2010 року, (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за № 24 та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_4 від 1 лютого 2010 року, (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_14 та скасувати його державну реєстрацію.

Стягнути із Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 із кожного на користь ОСОБА_1 витрати на відшкодування судового збору в розмірі 121 гривень 80 копійок.

Стягнути із Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 із кожного на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи в розмірі 1 536 гривень.

Стягнути із Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 із кожного на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1 250 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 19 серпня 2016 року.

Суддя: