Категорія 24 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду від 08 жовтня 2015 року в справі за позовом Міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №7» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

встановила:

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2015 року позов Міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №7» (далі МКП «ЖЕК №7») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь МКП «ЖЕК №7» кошти в сумі 1176 грн. 38 коп. за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.02.2012 року по 01.08.2015 року, 283 грн. 63 коп. інфляційних та 26 грн. 77 коп. 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь СКП «ЖЕК №7» 243 грн. 60 коп. судового збору.

Ухвалою Вінницького міського суду від 06 червня 2016 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд вищевказаного заочного рішення.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення просить його скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване. В судове засідання 13.09.2016 року представник не зявилася, від позивача надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає не повністю і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією особового рахунку №184452 МКП «ЖЕК №7» й не заперечується відповідачем. Загальна площа помешкання 10,5 кв. м.

В свою чергу МКП «ЖЕК №7» є організацією, що надає населенню послуги з утримання житлового фонду.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України від 24.06.2004 року №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (з наступними змінами і доповненнями, далі - Закон).

Згідно з статтею 1 Закону виконавцем є субєкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Частиною 1 ст. 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону обов'язком виконавця є підготовка та укладення зі споживачем договору на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку споживача, передбаченому п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону щодо укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору визначені Типовим договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою КМУ від 20 травня 2009 року N529.

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та постанови КМУ від 20 травня 2009 року N529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року.

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 10.10.2012 року по справі №6-110цс12.

МКП «ЖЕК №7» фактично надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, проте відповідач відмовляється укласти договір про надання житлово-комунальних послуг й не сплачує за фактично отримані житлово-комунальні послуги.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що надані й досліджені на стадії апеляційного розгляду, проте всупереч ч. 4 ст. 10 ЦПК України не були досліджені судом першої інстанції.

Так, до позовної заяви було надано лише акти виконаних робітза6 і 7 травня 2015 року, наряди-завдання за липень, серпень і грудень 2014 року.

В суді апеляційної інстанції за клопотанням відповідача витребувано й досліджено письмові докази, що підтверджують підстави нарахування плати за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради №995 від 26.04.2012 року затверджено порядок та періодичність надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, встановлено граничні тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структуру, затверджено Договір про надання житлово-комунальних послуг, а також зобовязано житлово-експлуатаційні підприємства проводити нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за фактично надані послуги в звітному місці в межах гранично встановлених тарифів, відповідно до порядку і періодичності та вимог діючих нормативів, стандартів, визначених чинним законодавством правил (п. 1-4.1, т. 2, а. с. 167).

Пунктом 4.2 зазначеного рішення передбачено, що для забезпечення контролю за кількістю та якістю виконаних ремонтних робіт складається ОСОБА_3 виконаних робіт по кожному окремому будинку, який погоджується з старшим по будинку, а у разі відсутності офіційно обраного старшого по будинку не менш ніж з трьома представниками будинку.

Для будинку по вул. Пирогова, 131 в м. Вінниці граничний тариф на обслуговування встановлено в розмірі 1,72 грн. на 1 м. кв. загальної площі в місяць, з ПДВ (т. 2, а. с. 173).

Картки фактичної собівартості утримання будинку за адресою: вул. Пирогова, 131 за 2012, 2013, 2014 і 2015 роки (по 31.07.2015 року), акти виконаних робіт й наряди-завдання підтверджують факти виконання робіт і їх врахування при визначенні розміру фактичного тарифу в межах встановленого граничного тарифу (т. 1, а.с. 249, т. 2, а. с. 1-174).В зазначених документах вказані як натуральні показники (обєми робіт), так і їх грошова вартість, що спростовує посилання апелянта на невизначеність вартості робіт. Акти виконаних робіт відповідають встановленій формі й підписані не менше ніж трьома мешканцями будинку кожен.

До заяви про перегляд заочного рішення відповідач надавав виписки про фактичну собівартість утримання будинку, які, як він пояснив, були розміщені на дошці оголошень будинку, що також підтверджує ту обставину, що виконавець послуг інформував мешканців про їх фактичне надання і вартість (т. 1, а. с. 97-103).

Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» п. 11 Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Отже відповідно до ч. 3 ст. 6, ст. 11, ст. 509 ЦК України між сторонами виникли цивільні права та обовязки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, а відповідач ними користується і зобовязаний оплатити.

Відповідно до вибірки з особового рахунку й розрахунку суми заборгованості за надані послуги утримання будинку за період з серпня 2012 року по липень 2015 року (а. с. 3-4) станом на 31.07.2015 року заборгованість ОСОБА_2 за надані послуги складає 1176 грн. 38 коп.

Разом з тим, як видно з даних документів, до суми заборгованості позивачем включено вхідне (початкове) сальдо в сумі 569,34 грн., тобто заборгованість за попередні періоди.

Зазначена обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції, який визначаючи суму заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, врахував заборгованість попередніх періодів, правові підстави виникнення якої, а також обґрунтованість нарахування документально не підтверджені.

Отже до стягнення з відповідача підлягає заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги за період з серпня 2012 року по 31 липня 2015 року (3 роки), фактичне надання яких підтверджене документально, і вартість яких не перевищує граничного тарифу, установленого відповідно до закону, й складає для квартири відповідача 18,06 грн. на місяць (1,72 грн./кв. м. на місяць * 10,5 кв. м.).

Колегія суддів відкидає посилання відповідача на те, що він не має платити за житлово-комунальні послуги, так як проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 і фактично не користується ними. Крім того, на думку апелянта, суд порушив процесуальний закон, надсилаючи йому судові повістки за зареєстрованим в установленому законом порядку місцем проживання, а не за фактичним місцем проживання.

На підтвердження даної обставини відповідач надав довідки, видані виконавчим комітетом Михайлинської сільської ради, про те, що він дійсно проживав і проживає без реєстрації, за адресою: с. Широка Гребля, вул. Зої Космодемянської (а. с. 79).

Разом з тим, в зазначеній довідці не зазначено періоду (періодів) постійного (тимчасового) проживання ОСОБА_2 в зазначеному населеному пункті протягом відповідних років, й окремо наголошено на тому, що таке проживання здійснюється без реєстрації.

Відповідно до частин 1, 9, 16 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Отже дії суду першої інстанції, що направляв судові повістки відповідачеві за зареєстрованим в установленому законом порядку його місцем проживання, відповідають вимогам ч. 5 ст. 74 ЦПК України.

Правовідношення , що виникло між сторонами, є грошовим зобовязанням, а відтак відповідач несе передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за його порушення.

Верховний Суд України в постанові від 30.10.2013 року по справі № 6-59цс13висловив правову позицію, відповідно до якої закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання.

Оскільки актами цивільного законодавства і Типовим договором встановлено обовязок споживача вносити плату за отримані житлово-комунальні послуги щомісячно, а розмір заборгованості збільшується наростаючим підсумком, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, розраховується виходячи від суми заборгованості за кожен місяць окремо та без врахування індексу інфляції за попередній місяць. Обчислений в такий спосіб розмір матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних витрат за період з серпня 2012 року по липень 2015 року складає 283,51 грн.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою (С*3*Д/365/100, де С сума заборгованості, а Д кількість днів прострочки). Обчислений в такий спосіб розмір 3% річних від заборгованості відповідача перед позивачем складає 28,18 грн.

Зазначені виплати є відповідальністю боржника за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не неустойкою (штрафом, пенею), як одним із видів забезпечення виконання зобовязань, що передбачений ст. 549 ЦК України, а тому до них не застосовується спеціальна (скорочена) позовна давність в один рік, встановлена п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, як про те стверджує апелянт.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобовязанням, в якому, серед інших прав і обовязків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

При цьому за відсутності оформлених договірних відносин, але на підставі актів цивільного законодавства та у звязку з існуванням простроченої заборгованості зі сплати за отримані житлово-комунальні послуги, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції неповно зясував обставини справи й вважав встановленими обставини, які були недоведеними, внаслідок чого безпідставно стягнув частину заборгованості без відповідних правових підстав.

Зазначене відповідно до п. 1, 2, 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про часткове їх задоволення.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України слід перерозподілити судові витрати між сторонами пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №7» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №7» заборгованість за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території за період з серпня 2012 року по липень 2015 року включно в сумі 623 грн. 84 коп., 283 грн. 51 коп. на відшкодування інфляційних втрат, а також 3% річних в сумі 28 грн. 18 коп., а всього 935 грн. 53 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь МКП «ЖЕК №7» судові витрати по справі в сумі 153 грн. 28 коп. Стягнути з МКП «ЖЕК №7» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 112 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_4
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6 ОСОБА_4