АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4698/16 Справа № 202/5046/14 Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л.П. Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Григорченка Е.І., Глущенко Н.Г.

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 243255-CRED, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000 доларів США, зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 серпня 2010 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 243255- CRED від 08 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений Договір поруки № 243255- CRED/Р/1 від 08 серпня 2008 року та між ПАТ КБ « ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений Договір поруки № 243255- CRED/Р від 08 серпня 2008 року.

Зобов'язання за вказаним договором № 243255-CRED від 08 серпня 2008 року забезпечено порукою в розмірі 200 грн. на підставі договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного з поручителем ПАТ «Акцент-Банк».

ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28 вересня 2011року заборгованість склала 18828,21 доларів США, що еквівалентно складає 150060,79 грн., в тому числі 9376,83 доларів США - заборгованість за кредитом; 8524,92 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 31,37 доларів США - штраф (фіксована частина); 895,09 доларів США - штраф (процентна ставка).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені та стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за кредитним договором №243255-CRED від 08 серпня 2008 року солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 13261,94 доларів США, яка складається з 9376,88 доларів США - заборгованість за кредитом, 3223,51 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом та штрафів 3153 доларів США (фіксована частина), 630,02 доларів США (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банк вже звертався до суду, рішенням якого з позичальника та поручителів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, солідарно стягнуто кредитну заборгованість за договором від 8 серпня 2008 року в розмірі 13 261 долар 94 центи США, тому позивачем невірно визначено ціну позову, його обґрунтування та не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується, виходячи з наступного.

Факт укладення договору його дійсність та наявність заборгованості сторонами не оспорюється. Але відповідачі незгодні із стягненням з нього заборгованості, оскільки таке стягнення було здійснено рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2010 року (а.с.77-80).

Вказані заперечення є обґрунтованими частково, оскільки відповідно до вказаного рішенняз відповідачів стягнуто заборгованість за кредитом в розмірі 9376,88 доларів США, яку позивач також просить стягнути і у даному позові. Наявність рішення суду, яке є чинним, про стягнення суми, навіть яке не виконане, унеможливлює задоволення позову про стягнення тієї самої суми вдруге. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також позивач просить стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 28.09.2011 р. в розмірі 8524 доларів США. Вказаним вище рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2010 року стягнуто заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 18.05.2010 р. в розмірі 3223,51 доларів США. Стягнута сума увійшла в розрахунок даного позову в суму 8524 доларів США, а тому підлягає відрахуванню із неї. Вказане підтверджується письмовими поясненнями представника позивача та розрахунком (а.с.118-121, 136, 138-139). Таким чином, за даним позовом стягненню підлягає 5301,41 доларів США. Крім того, стягненню підлягають штраф - фіксована частина 250 грн. та процентна складова 265,07 доларів США.

Саме такі суми підтримав позивач в своїх поясненнях від 16.09.2015 р. (а.с.118-121) та просив їх стягнути.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, п. 6.1. кредитного договору, укладеного між сторонами, передбачено, що цей договір діє до часу повного погашення позичальником заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував, що ухвалення судового рішення від 4 жовтня 2010 року не змінює строк дії кредитного договору, встановлений у п. 6.1., не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України та дійшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, згідно зі ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст.17) або ГПК України (ст.1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що провадження по справі в частині позовних вимог ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», необхідно закрити. Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України, необхідно повідомити ПАТ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», про стягнення заборгованості за договором кредиту віднесено до юрисдикції господарських судів.

Також, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 2186 грн. 44 коп., з кожного по 728,81 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, ч.1 ст.205, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 5301,41 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;. штраф - фіксована частина 250 грн., процентна складова 265,07 доларів США та судові витрати в розмірі 2186 грн. 44 коп., з кожного по 728,81 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: