Номер провадження: 22-ц/785/538/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Парапана В.Ф., Драгомерецького М.М.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту та визнання права власності,

встановила:

Позивач уточнивши свої позовні вимоги, звернувся до суду наполягаючи на встановлені факту належності на праві власності його матері ОСОБА_4 житлового будинку по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області та на визнанні за ним право власності на цілий житловий будинок по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 10 лютого 2009 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідачка позов не визнала, стверджуючи, що по суті з 2000 року позивач дійсно мешкав разом з їх батьками за зазначеною адресою, за цей період перетворив будинок на притон, зловживав спритними напоями, зауважила, що останні роки життя їхнього батько, він був прикутий до ліжка, позивач знущався з останнього застосовуючи до нього фізичну силу, відповідачка самостійно здійснювала поховання батьків. З цих підстав просила суд у позові відмовити.

Рішенням суду позов задоволено в повному обсязі. Було встановлено факт того, що ОСОБА_4, яка померла 10 лютого 2009 року, належав на праві приватної власності житловий будинок з господарчими спорудами та будівлями по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарчими спорудами та будівля по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 10 лютого 2009 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 426,72 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення, та постановити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарг, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апелянт фактично оскаржує рішення суду в частині визнання особисто за ОСОБА_3 право приватної власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарчими спорудами та будівля по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області. В частині встановлення факту рішення суду не оскаржувалось, а тому не підлягає перегляду.

Судом першої інстанції при вирішенні справи були зазначені наступні обставини.

З2000 року по цей час позивач мешкав однієї сімєю зі своїми батьками, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області. 23 серпня 2004 року помирає його батько ОСОБА_7, а 10 лютого 2009 року його мати ОСОБА_8 Згідно доданого, за померлою ОСОБА_4 погосподарській книзі сільської ОСОБА_9 с. Нестоїта Котовського району Одеської області лічилося домоволодіння № 42 по вул. Іванівській в с. Нестоїта Котовського району Одеської області на праві приватної власності.

При цьому суд врахував, що в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: «Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) з 1979 року». В погосподарських книгах визначений рік побудування та вказується рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови ОСОБА_9 Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг селищних, сільських рад із додатками списків громадян, якими ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у по господарських книгах, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодіння у містах та селищах міського типу УРСР, яка затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, що передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст, селищ (п.4 Інструкції), в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції).

Виходячи з наведеного слід зробити висновок про те, що записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів (публічних актів), що підтверджують право власності на житло.

В подальшому, суд вказав, що за таких підстав слід зазначити, що на підставі положень ст. 1263 п. 3 ЦК України позивач фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері, ОСОБА_4, бо мешкаючи фактично з 2000 року (а по реєстрації з 25 лютого 2004 року) за визначеною адресою однією сімєю з померлими у наступному своїми батьками, не відмовився від спадщини після їх смерті, а навпаки, і досі мешкає у спадковому майні (будинку), що стверджувалося позивачем, не спростовувалося відповідачкою та підтверджено відповідними доказами з сільської ОСОБА_9. Мотиви, з яких відповідачка просила суд відмовити у позові не є підставами для фактичного позбавлення позивача від спадщини.

Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

В ст. 215 цього ж Кодексу зазначено, що рішення суду складається з:

- вступної частини із зазначенням:

часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог;

- описової частини із зазначенням:

- узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом;

- мотивувальної частини із зазначенням:

- встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

- резолютивної частини із зазначенням:

- висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Вказані вимоги процесуального закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.

Так, в мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції не повністю зазначив встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносин; мотиви, з яких суд вважав встановленим відсутність фактів, якими обґрунтовувалися заперечення відповідачки, які докази він взяв до уваги або відхилив, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

При вирішенні справи по суті спору, колегія суддів встановила наступні обставини.

Дійсно, сторони по справі є дітьми померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а тобто спадкоємцями першої черги.

ОСОБА_5 02.02.2001р. (а.с.10) заповідала все своє майно доньці ( в тому числі спірний будинок) відповідачці ОСОБА_2

Рішенням суду від 12.04.2013р. вказаний заповіт був визнаний недійсним (а.с.18).

Витребувані та оглянуті апеляційним судом копії спадкових справ після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_5 свідчать про те, що відповідачка ОСОБА_2 подавала заяви про прийняття спадщини після смерті як батька, так і матері, нотаріусом були видані на її імя свідоцтва про прийняття спадщин після смерті батька та матері, які не були ніким ос порені, а тому слід вважати, що відповідачка прийняла спадщину як після смерті батька, так і після смерті матері в частині земельних ділянок.

Щодо спірного будинку нотаріус свідоцтва нікому не видавав, це питання не вирішував.

Жодного доказу того, що ОСОБА_2 відмовилась від спадщини у вигляді спірного будинку ні матеріали цивільної справи, ні матеріали нотаріальних справ не містять.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

В ч. 4 статті 1257 зазначено, що у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до статті 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтями 1267 та 1278 ЦК встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

В статті 1268 ЦК зазначено , що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 1269 передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

На підставі наведених норм цивільного права, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції незаконно визнав право власності на спірний будинок лише за позивачем ОСОБА_3, чим фактично позбавив відповідачку ОСОБА_2 її долі спадкового майна також як спадкоємця першої черги.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності і ухвалення в цій частині нового рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2015 року в частині визнання права власностіскасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарчими спорудами та будівлями по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 10 лютого 2009 року.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарчими спорудами та будівлями по вул. Іванівській, 42 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 10 лютого 2009 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий ОСОБА_9

Судді ОСОБА_10

ОСОБА_11