Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3432/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шеїна Л.Д.
Є.У.№ 325/186/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Буримі В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 23 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що у квітні 2008 року за кредитні кошти відповідач придбала у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю сторін вказана квартира набувалася для проживання їх дітей, які перебували у шлюбі між собою. За свої власні кошти вона провела капітальний ремонт в цій квартирі, придбала меблі, побутову техніку, протягом 2008-2012 року вносила щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості. Посилаючись на те, що судовим рішенням від 19 жовтня 2015 року їй відмовлено у позові про визнання права власності на квартиру, а також на те, що їх діти розлучилися і відповідач відмовляється повернути як квартиру, так і кошти, витрачені на погашення кредиту і ремонт квартири, просила суд на підставі ст.ст.317, 321, 387 ЦК України витребувати у відповідача грошові кошти у сумі 109 234, 03 грн., із яких 107 158, 26 грн. - суми погашення кредитної заборгованості, 2 075, 77 грн. - страхові платежі.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 23 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з власної волі за домовленістю з відповідачем вносила кошти на погашення кредитної заборгованості останньої, а тому підстав для витребування цих коштів в порядку ст.ст.387,1212 ЦК України не має.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

У справі встановлено, що 27 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «ОСОБА_5 Аваль» було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 80 545 грн. для придбання нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 Того ж дня між Банком і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки вищевказаної квартири (а.с.27-33).

Повне погашення кредиту здійснено ОСОБА_4 у відповідності до графіку 27.05.2012 р., всього протягом 2008-2012 року було сплачено 80 545 грн. на погашення тіла кредиту, 26 613,26 грн. - відсотків, а також на рахунок страхової компанії було внесено 2 075, 77 грн. - страхових платежів (а.с.169-171,34-41).

У травні 2015 року ОСОБА_3 позивалася до ОСОБА_4 і просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України і перевести на неї права покупця на підставі ст.362 ЦК України з тих підстав, що квартира куплена за її кошти, оскільки погашення кредиту здійснювалося нею особисто. Рішенням суду від 19 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 8-24).

Як на правову підставу заявлених позовних вимог у цій справі позивач послалася на ст.387 ЦК України, а в обґрунтування позову зазначила про те, що квартира купувалася для дітей сторін, які перебували у шлюбі, а вона погодилася виконати зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором, оскільки остання пообіцяла переоформити квартиру на дочку позивача після повного погашення кредитної заборгованості.

Проте, зазначені самою ОСОБА_3 обставини вказують на відсутність підстав вважати грошові кошти безпідставно набутими та застосовувати ст. 387 ЦК України, за змістом якої власник має право на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

По цій справі встановлено, що погашення кредитної заборгованості відбувалося як за рахунок коштів позивача, так і за рахунок коштів відповідача і її сина, який працював за межами України, а зароблені гроші надсилав своїй дружині - дочці позивача для погашення кредиту і ведення господарства.

Застосування ст.387 ЦК України можливо тільки у випадку наявності між сторонами позадоговірних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора (ст. 511 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правила виконання обов'язку боржника іншою особою встановлені ст. 528 ЦК України.

Згідно із ч. 3 цієї статті до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення ст. ст. 512-519 цього Кодексу у випадку, коли така особа задовольняє вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втрати права на майно останнього внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

Вказана норма (ст. 528 ЦК України) є спеціальною по відношенню до ст. 512 ЦК України, якою визначені загальні умови заміни кредитора у зобов'язанні.

Виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам (ст. 528 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 надала квитанції, проте платником за цими квитанціями зазначена відповідач ОСОБА_6, вони не містять інформації щодо факту погашення кредиту позивачем замість позичальника в порядку ст.528 ЦК України та про правову природу цих коштів (а.с.75-106).

На обставини, передбачені ч. 3 ст. 528 ЦК України, за яких до неї, як до особи, яка виконала зобов'язання боржника без його згоди, могли перейти права кредитора позивач не вказувала і на їх існування на підтвердження вимог не посилалась.

Порушення кредитних зобов'язань за зазначеними договорами не було, банк не пред'являв вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту та не заявляв вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та предмет застави. Кредити погашені своєчасно.

За таких обставин внесення ОСОБА_3 коштів на погашення кредиту ОСОБА_4 не свідчить про наявність права грошової вимоги до відповідача на підставі ст.528 ЦК України.

Позивач зазначала про те, що зобов'язання за кредитним договором виконані нею за домовленістю з відповідачем, при цьому вона не надала будь-яких доказів щодо надання останньою зобов'язань про повернення коштів.

Отже, самі по собі фактичні дії, зокрема, сплачення грошових коштів, на які послалася ОСОБА_3, при цьому не перебуваючи у правовому зв'язку ні з кредитором, ні з відповідачем, не породжують обов'язку відповідача повернути грошові кошти.

Позивач не довела свого позову, що є її обов'язком відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи являються безпідставними.

Висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині судового рішення від 19 жовтня 2015 року у справі по спору між тими ж сторонами, яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири і у переведенні на неї прав покупця за ст.362 ч.4 ЦК України (переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності), про те, що між сторонами склалися правовідносини, які регулюються гл.83 ЦК України, не являються преюдиційними для цієї справи і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Предметом доказування у тій справі було невідповідність договору купівлі-продажу квартири вимогам ст.203 ЦК, а також переведення прав покупця на ОСОБА_3 за ст.362 ЦК України. Вказаним судовим рішенням не встановлено, яка конкретно сума грошових коштів була внесена ОСОБА_3 на виконання грошових зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, а також незаконність дій останньої.

Судом першої інстанції правильно встановлений характер спірних правовідносин, дана правильна оцінка зібраним у справі доказам, підстав для скасування судового рішення колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 23 травня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: