АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Кулянди М.І.. Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2015 року,

встановила:

В вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із вказаним позовом.

Посилалась на те, що 15.07.2008 року відповідно до укладеного договору № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 500.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач підписав договір, що являється прямою і безумовною згодою щодо прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.07.2015 року має заборгованість в сумі 5591,93 гривень.

На підставі наведеного позивач просив суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 5591,93гривень та судові витрати.

Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

№22ц/794/99/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Дячук О.О.

Категорія 19/27 Доповідач Перепелюк Л.М.

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 4121(чотири тисячі сто двадцять одну) гривню 65 копійок на користь ПАТ КБ «Приватбанк», рах. №3111, МФО 305299, .

Вирішино питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині зменшення пені скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про стягнення пені в повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.07.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір. Відповідного до умов вказаного договору ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 процентів на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Внаслідок порушення своїх зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 31.07.2015 року є заборгованість в сумі 5591 грн.93 коп., яка складається: із заборгованості по кредиту в сумі 1256 грн. 98 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2160 грн. 26 коп., заборгованості по пені та комісії в сумі 1670 грн. 28 коп. та штрафу в сумі 250 грн(фіксовано частка) і процентна ставка 254 грн.38 коп.

При цьому, суд помилково прийшов до висновку, що суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача, слід зменшити до 200 гривень, враховуючи спеціальний строк позовної давності для вказаної вимоги.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Згідно частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 15.07.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір. Відповідного до умов вказаного договору відповідачка отримала кредит в сумі 500 гривень у вигляді встановлювального кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 процентів на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Внаслідок порушення своїх зобов'язання за кредитним договором у відповідача станом на 31.07.2015 року виникла заборгованість в сумі 5591 грн.93 коп., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 1256грн.98коп, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2160грн 26коп., заборгованості по пені та комісії в сумі 1670грн. 28коп. та штрафу в сумі 250 грн(фіксовано частка), штраф процентна ставка 254грн. 38 коп.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції неправильно витлумачив положення частини третьої статті 267 ЦК України.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

В матеріалах справи відсутня заява відповідачки про застосування строків позовної давності, яка подана до ухвалення місцевим судом рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України, а тому суд першої інстанції помилково застосував строк позовної давності.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 18 березня 2015 року та 24 червня 2015 року у справах № 6-25цс15 та № 6-738цс15.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Суд першої інстанції помилково також застосував до спірних правовідносин положення частини 3 статті 551 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір пені взагалі не перевищує суму боргу відповідача перед банком , а тому не може бути зменшений.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені з порушення норм матеріального права, а тому слід стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пеню в сумі 1670 грн. 28 коп. за кредитним договором від 27.06.2008 року.

За таких обставин, заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2015 року в частині стягнення загальної суми заборгованості та пені слід змінити, визначивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 5591 гривні 93 копійки.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК слід здійснити розподіл судових витрати, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З платіжного доручення від 02 грудня 2015 року вбачається, що за подання до суду апеляційної скарги банк сплатив судовий збір в сумі 1339 гривень 80 копійок(а.с.45)

Отже з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути 1339 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрати, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2015 року в частині стягнення загальної суми заборгованості та пені змінити, визначивши суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 5591 грн. 93 коп., яка складається: з заборгованості по кредиту в сумі 1256 грн. 98коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2160 грн. 26 коп., заборгованості по пені та комісії в сумі 1670 грн. 28 коп та штрафу в сумі 250 грн(фіксовано частка), штраф процентна ставка 254 грн. 38 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1339грн. 80 коп. в рахунок відшкодування судових витрати, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: