АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/2279/15-ц Номер провадження 22-ц/786/744/16Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О.О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Триголова В.М..,

Суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.,

Секретар: Діхтяр Т.В.,

З участю адвоката Пінчук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності та поділ майна подружжя , -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що в період часу з 18 серпня 1984 року до 16 червня 2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_5. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування в шлюбі за кошти, надані її матірю ОСОБА_7 у вересні 1990 року, був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1.

Оскільки будинок з господарськими будівлями набутий у власність за час шлюбу, то вважає, що останній є спільною сумісною власністю подружжя, в зв'язку з чим просила визнати за нею право особистої приватної власності на будинок та право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які використовувались при самочинному будівництві, стягнути судові витрати.

В подальшому позивач подала уточнену позовну заяву, згідно якої просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що складається з: житлового будинку літ.А, підвалу під частиною будівлі літ.Ап, прибудов літ.А1, а, а1, б, тамбура літ.а2, літньої кухні літ.Б, гаражів літ.В, Ж, сараїв літ.Г, Д, навісу літ.Е, убиральні літ.З, ганку літ.аг, трубопроводу літ.К, огорожі № 2, воріт № 1, розташований в АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 сплачені нею судові витрати в розмірі 1107 гривень 15 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Зокрема наголошує на тому, що позивач у судовому засіданні підтвердила факт своєї обізнаності, що спірний будинок оформлений на відповідача, так як проживає у ньому з 1991 року, а відтак початок строку позовної давності слід вираховувати з моменту набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач сторони з 18 серпня 1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області від 16 червня 2009 року, розірвано.

В період шлюбу сторонами по справі було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Так, згідно договору купівлі-продажу від 24.04.1991 року, посвідченого секретарем Салівської сільської ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області Рак М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 58, ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_3 купив житловий будинок з господарськими будівлями, що складається з: житлового будинку площею 45 кв.м, літньої кухні, розташованого на земельній ділянці держфонду розміром 0,15 га.

Згідно довідок Салівської сільської ради №№ 650, 651 від 08.12.2014 року житловий будинок АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,17 га, належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.1991 року, Останній з серпня 2005 року фактично з сім»єю не проживає.

Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «КМБТІ» 03.04.2015 року, будинок АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ.А, підвалу під частиною будівлі літ.Ап, прибудов літ.А1, а, а1, б, тамбура літ.а2, літньої кухні літ.Б, гаражів літ.В, Ж, сараїв літ.Г, Д, навісу літ.Е, убиральні літ.З, ганку літ.аг, трубопроводу літ.К, огорожі № 2, воріт № 1.

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 майно не ділили, шлюбного договору чи домовленості щодо майна між ними не було. Відповідач інших варіантів поділу майна не пропонував.

Відповідач та його представник звернулися до суду першої інстанції з заявою про застосування строків позовної давності в порядку ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України. Заяву обгрунтували тим, що позивачу було відомо про те, що згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 1991 року, спірне будинковолодіння належить відповідачу. Шлюб між сторонами було розірвано 17 червня 2009 року, тому строк позовної давності, стосовно розподілу майна подружжя, а саме спірного будинку, сплинув у 2012 році. З вказаною позицією відповідача суд першої інстанції вірно не погодився, оскільки згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Як було встановлено судом, позивач після розірвання шлюбу і до цього часу проживає в спірному будинковолодінні та вільно користується цим майном, відповідач не чинив їй перешкод в користуванні будинковолодінням, питання про розподіл спільного майна не ставив, проживає з 2005 року окремо, що не оспорювалося сторонами.

Таким чином, суд вірно відмовив в задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, що також викладено у правовій позиції в рішенні Верховного Суду України № 6-20600св08 від 23 лютого 2011 року. Зокрема, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня коли один із співвласникоів дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).

За таких обставин, судова колегія дійшла до висновку, що порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2015 року та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : (підпис) Триголов В.М.

Судді: (підписи) Дорош А.І.

Омельченко Л.М.

ВІРНО: