Провадження № 22-ц/779/1071/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року з позовом до суду звернувся представник ПАТ КБ «ПриватБанк» та просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 50 425,19 доларів США, що еквівалентно 1 063 971, 51 гривень за кредитним договором від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач своєчасно не повернув Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №IFU0G100000346, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за даним договором. Відповідач зобовязання не виконав, а тому на 09 червня 2015 року має заборгованість у сумі 50 425,19 доларів США , з яких: 36 751,50 доларів США заборгованість за кредитом, 7 892,72 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 264,52 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 4 516,45 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

26 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом про визнання кредитного договору від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346 та додаткової угоди до нього від 25 жовтня 2013 року недійсними, посилаючись на те, що кредитні кошти за договором надані в іноземній валюті, що є порушенням норм ЦК України. Також, Банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної та генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. Позивач вважає умови кредитного договору несправедливими, при укладенні кредитного договору були грубо порушені його права споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, а у позові ОСОБА_3 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», а його зустрічний позов задоволити.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд не належно зясував, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає до застосування. Із виданих Банком коштів в сумі 34 400 доларів США, 8 600 доларів США було видано на умовах передбачених кредитним договором №IFU0G100000346, решта коштів в сумі 25 800 доларів США було видано безпідставно, про що ним не заперечувалося. Кошти в сумі 25800 доларів США було видано безпідставно, оскільки обовязок Банку передати дані кошти йому в борг не передбачено договором. Судом не вказано, на підставі чого у ОСОБА_3 виникло зобовязання щодо повернення 25 800 доларів США, який строк виконання зобовязання, чим встановлено правові наслідки порушення зобовязання щодо повернення 25 800 доларів США. Кредитний договір, укладений з Банком стосується суми 8 600 доларів США, тому визначені судом норми чинного законодавства можуть застосовуватися виключно до даної суми договору.

У матеріалах справи є надані Банком виписки, що свідчать про факт погашення ним кредитних коштів. З моменту отримання коштів здійснював вчасне їх погашення, розуміючи, що 25800 доларів США отримав безпідставно. На 25 жовтня 2013 року майже виконав взяті на себе боргові зобовязання в сумі 8600 доларів США, крім того, повернув безпідставно отримані кошти в сумі 25800 доларів США.

За підрахунками Банку на 25 жовтня 2013 року у апелянта залишилася не погашеною заборгованість по штрафних санкціях на суму 690, 42 долари США. Оскільки мав намір отримати в Банку більший кредит, а у звязку з непогашеним попереднім, 25 жовтня 2013 року між ним та Банком укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно якої Банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 36 603, 2 долари США. Укладаючи додаткову угоду до договору Банк зобовязався видати кредит вже в рамках існуючого договору, однак фактично кошти в сумі 36603, 2 долари США йому не надавались, про що свідчить відсутність видаткового касового ордера.

Наявність цих обставин свідчить про те, що у нього як позичальника не виникло жодних обставин щодо повернення коштів за додатковою угодою, оскільки Банк не виконав взяті на себе зобовязання щодо надання коштів.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов Банку суд першої інстанції виходив з того, що на підставі кредитного договору від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346 ОСОБА_3 на 09 червня 2015 року правильно нараховано заборгованість у сумі 50425,19 доларів США , з яких: 36 751,50 доларів США заборгованість за кредитом, 7 892,72 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1 264,52 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 4 516,45 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд виходив з того, що кредитний договір від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346 та додаткова угода до нього від 25 жовтня 2013 року укладені відповідно до вимог законодавства, тому відсутні законні підстави для визнання їх недійсними.

Однак, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Суд першої інстанції належним чином не встановив та не перевірив доводів позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом щодо наявності невиконаних договірних зобовязань укладених між сторонами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що за умовами кредитного договору №IFU0G200000346 від 26 квітня 2007 року Банк зобовязався надати ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 26 квітня 2007 року по 26 квітня 2037 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 8600 доларів США для купівлі квартири зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (т. 1, а.с. 10).

25 жовтня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору №№IFU0G100000346 від 26 квітня 2007 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни в Кредитний Договір №IFU0G100000346 від 26 квітня 2007 року (т. 1 а.с. 13).

Під час зясування обставин справи щодо встановлення кредитної заборгованості представник апелянта подала кредитний договір №IFU0GК00000346 від 26 квітня 2007 року за яким Банк зобовязався надати ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 26 квітня 2007 року по 26 квітня 2037 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 34400 доларів США для купівлі квартири зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (т. 2, а.с. 34).

Відповідно до меморіального ордеру № 1 від 26 квітня 2007 року (т.1, а.с.48) відповідач ОСОБА_3 отримав кредитні кошти згідно кредитного договору №IFU0GК00000346 від 26 квітня 2007 року у розмірі 34400 доларів США і не отримував кредитні кошти за кредитним договором від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346, про що заявляє у позовній заяві представник Банку як підставу для стягнення заборгованості.

Тому, колегією суддів встановлено, що за кредитним договором №IFU0G200000346 від 26 квітня 2007 року як кредит за початковий внесок ОСОБА_3 отримав 8600 доларів США для купівлі квартири, за кредитним договором №IFU0GК00000346 від 26 квітня 2007 року як основний кредит отримав 25800 доларів США, а всього 34400 доларів США для купівлі квартири.

Факту отримання 34400 доларів США для купівлі квартири у такому порядку підтверджує позичальник та представник Банку.

Отже, колегією суддів встановлено, що кредитний договір від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346 між сторонами не укладався і відповідно позичальнику ОСОБА_3 за додатковою угодою до нього від 25 жовтня 2013 року кредитні кошти у розмірі 36603, 20 доларів США не видавались.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору, в даному випадку кредитного договору.

Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зобовязання боржника не випливають із кредитного договору від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346, про що зазначає представник позивача, а з інших кредитних договорів, якими представник позивача заявлені вимоги не обґрунтовував.

Крім цього, розрахунок заборгованості для позичальника ОСОБА_3 визначено на а.с. 4, т.1 за кредитним договором №IFU0G100000346 від 26 квітня 2007 року, а не за кредитними договорами №IFU0G200000346 від 26.04.2007 року (як початковий внесок)та №IFU0GК00000346 від 26 квітня 2007 року ( як основний кредит), за якими він отримував кредитні кошти на умовах повернення. Згідно даного розрахунку Банком для позичальника нараховано відсотки за користування коштами не за ставкою фактично укладених договорів, а з 25 жовтня 2013 року тіло кредиту збільшено до 36603,20 доларів США, коли такий розмір кредиту не видавався.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги Банку про стягнення з позичальника ОСОБА_3 кредитної заборгованості за кредитним договором від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346 не доведені, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору від 26 квітня 2007 року №IFU0G100000346 та додаткової угоди до нього від 25 жовтня 2013 року недійсними, ОСОБА_3 також не звернув увагу, що за таким кредитним договором та додатковою угодою кредитні кошти йому не видавались, тому заявлені ним вимоги також є необґрунтованими, і саме з цих підстав у задоволенні його зустрічних позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26. 04. 2007 року №IFU0G100000346 відмовити.

Узадоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору від 26.04. 2007 року №IFU0G100000346 та додаткової угоди від 25. 10 2013 року до цього договору недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Д. Горблянський

ОСОБА_4