Справа № 202/5648/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 грудня 2016 року Індустріальний районний суд міста ОСОБА_1 в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименко В.А., позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_2 до виконавчого комітету Індустріальної районної в м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_1 міської ради про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (раніше вул. Косіора в м. Дніпропетровську).

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 2 листопада 1993 року, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, його батьку ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2. 28 вересня 2004 року його батько ОСОБА_4 помер. Після його смерті він та його мати (дружина померлого) прийняли спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем за вищевказаною адресою. 12 грудня 2006 року померла його мати ОСОБА_5. У березні 2016 року він звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадкового майна, але постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У судовому засіданні позивач свій позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_1 міської ради в судовому засіданні позов не визнала, просила справу вирішити відповідно до вимог закону.

Представник відповідача виконавчого комітету Індустріальної районної в м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не надав.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав:

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 2 листопада 1993 року, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, батькам позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2.

28 серпня 2004 року помер ОСОБА_4.

На час його смерті разом із ним були зареєстровані та проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2

12 грудня 2006 року померла ОСОБА_5.

В липні 2015 року позивач звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав після смерті батьків.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 468/2015, заведеної після смерті ОСОБА_4, постановою нотаріуса від 14 березня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 у зв'язку з поширенням на дане нерухоме майно режиму спільної сумісної власності.

Згідно статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини 1 статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи, що законом або домовленістю між співвласниками не було встановлено іншого, частки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у праві власності на квартиру слід вважати рівними.

Отже, кожному з них належало по 1/2 частині квартири АДРЕСА_3.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Приймаючи до уваги, що матеріалами справи підтверджено, що на час відкриття спадщини після смерті батька позивач проживав та був зареєстрований разом із ним у квартирі АДРЕСА_3, а, отже, у відповідності до приписів частини 3 статті 1268 ЦК України вважається таким, що спадщину прийняв, але у звязку із відмовою нотаріусом у видачі йому свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку позбавлений можливості оформити свої спадкові права, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та за позивачем необхідно визнати право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 (нині проспект П. Калнишевського в місті Дніпрі) в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер 28 серпня 2004 року.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (раніше вул. С. Косіора в м. Дніпропетровську) в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, який помер 28 серпня 2004 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста ОСОБА_1 протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко