АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9618/2016 Головуючий в 1 інстанції - Волошин В.О.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії, встановлення порядку користування квартирою, відшкодування моральної шкоди, вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, звернулияь в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії, встановлення порядку користування квартирою, відшкодування моральної шкоди, вселення, в якому з урахуванням поданої заяви про збільшення позову просили зобов'язати відповідачів не чинити перешкод позивачам у користуванні квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_7, передати позивачам дублікати ключів від вхідних дверей зазначеної квартири; встановити наступний порядок користування співвласниками спірною квартирою, за яким виділити в користування ОСОБА_4 кімнату, вказану на плані квартири в технічному паспорті під № 7, площею 12,0 кв.м.; виділити в користування ОСОБА_8 кімнату, вказану на плані квартири в технічному паспорті під № 2, площею 8,3 кв.м.; залишити в спільному користуванні сторін вказані на плані квартири в технічному паспорті під №№ 1, 8, 9 приміщеннями загального користування; стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_7, на користь кожного з позивачів у відшкодування моральної шкоди по 50 000,0 грн.; вселити ОСОБА_5 разом з її матір'ю ОСОБА_6 до спірної квартири для користування кімнатою, вказаною на плані квартири в технічному паспорті під № 2, площею 8,3 кв.м.

В обґрунтування позову зазначали, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира є ізольованою, проте ОСОБА_3 та ОСОБА_7 чинять позивачам перешкоди у користуванні спірною квартирою. Оскільки позивачі не можуть отримати дублікати ключів від вхідних дверей до квартири, не в змозі користуватися частиною квартири, яка їм належить на праві спільної часткової власності, в добровільному порядку ОСОБА_3 та ОСОБА_7 відмовляються вирішити питання про встановлення порядку користування спільною квартирою, просили задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_9 та ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, в Шевченківському районі м. Києва.

Вселено ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, в квартиру АДРЕСА_1, в Шевченківському районі м. Києва.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6, судовий збір в сумі 1038грн. 40 коп.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючий в інтересах відповідачки ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині вселення в квартиру ОСОБА_5 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині .

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_3 та її представник подану апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримали з підстав та доводів, викладених в ній, та визнали апеляційну скаргу третьої особи.

Представник ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримав з підстав та доводів, викладених в ній, й визнав апеляційну скаргу представника ОСОБА_3Л

Позивач ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, та їх представники проти апеляційних скарг заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Представник відповідача ОСОБА_7 підтримала апеляційні скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині зобов'язання відповідачку ОСОБА_10 не чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою та зобов»язання передати ключі позивачам, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_3 позивачам чиняться такі перешкоди щодо користування та володіння спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦП К України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, що підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2014р. по цивільній справі № 761/13872/13-ц (провадження № 2/761/306/2014), ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить по 1/8 частині квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_5 та третій особі ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить по 1/16 частині спірної квартири, а ОСОБА_3 належить 5/8 частин спірної квартири.

Судом достовірно встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, в результаті чого виник спір з приводу користування зазначеною квартирою.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 33 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом встановлено, і дана обставина не заперечувалась відповідачкою ОСОБА_3, що ключі від вхідних дверей до спірної квартири має лише вона, і вважає, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6, не можуть користуватись спірною квартирою, оскільки їх частка у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру є незначною.

При цьому судом встановлено, що відповідачкою ОСОБА_4 на власний розсуд, без погодження в установленому законом порядку з іншими співвласниками квартири було укладено договір позички від 25 вересня 2015р., за яким остання передала у користування всю квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_11, чим чинить позивачам перешкоди в користуванні та володінні належним їм на праві спільної часткової власності частинам квартири.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про доведеність позовних вимог позивачів щодо зобов»язання ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачам у користуванні іх власністю та передати останнім ключі від спірної квартири.

Щодо задоволення судом першої інстанції вимог про вселення малолітньої ОСОБА_5 без її законного представника - матері ОСОБА_6, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що частка малолітньої ОСОБА_5 у спільній частковій власності становить 1/6 частина спірної квартири.

Судом також встановлено, що відповідачі чинять позивачці ОСОБА_5 перешкоди в користуванні спірною квартирою, внаслідок чого остання, як співвласник, позбавлена можливості доступу до квартири, тому судом першої інстанції було вірно задоволено позов про вселення малолітньої ОСОБА_12, як власника 1/6 частини спірної квартири, в зазначене помешкання.

Доводи апеляційних скарг про порушення судом прав малолітньої ОСОБА_5. внаслідок її вселення в спірну квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 є співвласником спірної квартири, її інтереси представляє законний представник- мама, ОСОБА_6, яка пред'явила позов в інтересах дитини та вважає рішення суду законним. Відповідачка ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_1 не мають повноважень представників малолітньої.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, позивачі зазначали, що згідно технічного паспорта на спірну квартиру від 11 серпня 2014 року, зазначена квартира складається з 9-ти приміщень, з яких приміщення позначені на технічному паспорті під номерами 2-7 є житловими кімнатами, а приміщення позначені на технічному паспорті під номерами 1,8,9 є приміщеннями загального користування, загальна площа квартири складає 98,9 метрів квадратних. Кімната, позначена на технічному паспорті під номером 7 має площу 12,00 метрів квадратних, що відповідає частці позивача - ОСОБА_4 Кімната, позначена на технічному паспорті під №2, має площу 8,3 метрів квадратних.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що при визначенні порядку користування квартирою позивачами не було враховано розмір часток у праві спільної часткової власності інших співвласників, відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_7 та третій особі ОСОБА_1 позивачі не пропонували суду визначити в користування житлову площу в спірній квартирі.

Щодо відмови в задоволенні судом позову в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачами не надано суду доказів того, що діями відповідачів їм було завдано моральну шкоду, протиправність діяння відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачів та вини останніх в її заподіянні.

Доводи апеляційних скарг про те, що спірна квартира використовується під офіс, в ній відсутня плита та сантехнічне обладнання, не є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог позивачів, спірним майном є житлове приміщення й правове становище його не змінено. Окрім того, як видно з пояснень позивача ОСОБА_4 та представника позивачки ОСОБА_5, вони мають намір встановити плиту та відновити сантехнічне обладнання.

Посилання в апеляційній скарзі представника відповідачки ОСОБА_3 щодо зайвого стягнення судових витрат не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлено судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що на час подачі позову складав 487 грн.20 коп.

Як видно зі справи, суд задовольнив дві позовні вимоги немайнового характеру ОСОБА_4, проте стягнув на його користь судовий збір у розмірі 487,2 грн., як за одну задоволену позовну вимогу.

Судом задоволено три позовні вимоги ОСОБА_5: про зобов»язання не чинити перешкод, зобов»язання передати дублікати ключів та про вселення, й на користь ОСОБА_5 належало стягнути 1446, 60 грн. ( 487,2х3= 1446, 60 грн.), а не 1038,4 грн., як зазначено в рішенні суду. За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_3 щодо надміру стягнення судового збору є безпідставними.

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_6

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і не впливають на правильність ухваленого судом рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, діючого в інтересах ОСОБА_3, - відхилити

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: