Провадження № 2/127/6640/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13.12.2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину. Позов мотивовано тим, що 11.11.1995року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2015року розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, 24.09.1998року народження. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2015 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1000грн. до досягнення повноліття. Їх син виявив здібності до навчання, які вібуваються за рахунок власних коштів. Оскільки син не працює, він не має самостійних коштів і його навчання оплатила позивачка. З 01.09.2015 року ОСОБА_4 навчається на І-му курсі у Вінницькому вищому професійному училищі Департаменту поліції охорони за професією 5169 «Охоронник» на денній формі навчання за договором від 01.09.2015 року за №542. Плата за навчання за І курс склала 3300грн., які були проплачені позивачем. Під час першого курсу, син перейшов на спеціальність «Правоохоронна діяльність» термін навчання по 01.03.2018року і позивачем згідно договору №230 від 29.03.2016 року було доплачено за І курс навчання 2100грн. Крім того позивачем було проплачено за ІІ курс навчання 6400грн. за договором про надання освітніх послуг №758 від 12.09.2016 року. Таким чином, позивачем за перший курс навчання сплачено 5400грн. та за другий рік 6400грн., всього - 11800грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача 5900грн. в якості компенсації ? частини понесених додаткових витрат на навчання неповнолітнього сина ОСОБА_4, 24.09.1998р.н.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала за обставин викладених в позові, просила позов задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин.

Враховуючи думку позивача, вимоги ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_4, 24.09.1998року народження є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7).

19.06.2015року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, 24.09.1998р.н., в твердій грошовій сумі в розмірі 1000грн. щомісячно, починаючи стягнення з 30.04.2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.10.2016року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, 24.09.1998року народження в розмірі 800грн., щомісячно, починаючи з 20.09.2016 року до закінчення його навчання у Вінницькому професійному училищі Департаменту поліції охорони, але не довше ніж до досягнення ним 23років.

Згідно довідки Національної поліції України Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони №534 від 16.09.2016 року ОСОБА_4 В,О. дійсно є студентом другого курсу (термін навчання на курсі з 01.09.2016 року по 31.08.2017 року) Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони і навчається за спеціальністю 262 «Правоохоронна діяльність». Стипендію не отримує. Термін навчання з 02.03.2016 року до 01.03.2018року (а.с.10).

Відповідно до довідки Національної поліції України Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони №643 від 20.11.2015 року ОСОБА_4 є учнем першого курсу Вінницького вищого професійного училища і навчається за професією 5169 «Охоронник», «Охоронець». Стипендію не отримує. Термін навчання з 01.09.2015року до 01.03.2016 року (а.с.11).

Згідно квитанції № 0.0.517599129.1 від 10.03.2016 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони 2100грн. за навчання ОСОБА_4 за спеціальністю 5.03040102 «Правохоронна діяльність» (а.с.15).

Відповідно до квитанцій № 17594986 від 22.08.2016 року та № 13246170 від 31.08.2015 року ОСОБА_1 сплатила 6400грн. та 3300грн. на рахунок Вінницького вищого професійного училища Департаменту поліції охорони за навчання ОСОБА_4 по спеціальності «Охоронець» (а.с.16).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Декларація прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991року №789-ХІІ) як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Вище вказаною Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, чи творчих нахилів, або у звязку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналіз правової природи додаткових витрат на утримання дитини проведено Верховним Судом України у своїй Постанові від 24.02.2016 року у справі №6-1296цс15).

Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (Постанова Верховного Суду України №6-1296цс15 від 24.02.2016 року).

До особливих обставин, з якими законодавець повязує стягнення додаткових витрат на дитину відносяться ті обставини, що пов'язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка, зокрема, передбачає обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обовязку сплати аліментів, обовязку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від24 грудня 2014 року № 6-186цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно зі ст. 41 ЗУ «Про освіту», вище професійне училище є професійно-технічним навчальним закладом, який здійснює підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації громадян за державним замовленням, а також за угодами з підприємствами, об'єднаннями, установами, організаціями, окремими громадянами.

Виходячи з наведеного, сам по собі вступ дитини на навчання до такого навчального закладу з метою здобуття відповідного ступеня (освітньо-кваліфікаційного рівня) не може безумовно свідчити, що витрати, пов'язані з навчанням у ньому, викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини і виникненням у зв'язку із цим обов'язків у батьків брати у них участь (ухвали ВССУ від 10.02.2016 року у справі №6-31769ск15, від 15.06.32016 року у справі №343/221о/15-ц). Навчання в училищі не свідчить про особливі обставини, які обумовлюють несення другим з батьків з ким дитина не проживає додаткових витрат у порядку ст. 185 СК України.

Таким чином, суд приходить до висновку що саме по собі навчання в училищі не є особливими обставинами, що повязані зокрема з розвитком здібностей дитини чи її талантів, а є намаганням /наміром/ здобути відповідну освіту.

Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.10.2016 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 800грн. до закінчення його навчання у Вінницькому вищому професійному училищі Департаменту поліції охорони, згідно якого відповідачем сплачено 6000грн., про що не заперечувала сама позивачка.

Аналізуючи матеріали справи суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що навчання ОСОБА_4 в навчальному закладі викликане саме особливими обставинами, суду не надано.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір в розмірі 551,20гривень.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 185, 199, 200, 201 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: