Справа № 310/614/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

09 березня 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого -судді Пустовіт З.П.

при секретарі Вакал Н.А.,

з участю позивача ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до БЕРДЯНСЬКОГО УЧБОВО-ВИРОБНИЧОГО ПІДПРИЄМСТВА УКРАЇНСЬКОГО ТОВАРИСТВА СЛІПИХ про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

29.01.2016 року позивач звернулася до Бердянського міськрайонного суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, в обґрунтування якого посилалася на те, що 02.01.2003 року вона була прийнята на роботу до відповідача арміровщиком кабельних виробів згідно наказу від 02.01.2003 року. 01.01.2015 року була переведена на посаду складальника виробів згідно наказу №75-ВК від 31.12.2014 року. Наказом (розпорядженням) №64-вк від 09.09.2015 року вона була звільнена з підприємства у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці на підставі ст.36 п.6 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти і створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації. У Статуті Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих зафіксовано, що воно створене Центральним управлінням УТОС для працевлаштування інвалідів по зору 1 та 2 групи. Протоколом №16 засідання профкому по Бердянському УВП УТОС від 26.06.2015 року було розглянуто подання адміністрації від 12.06.2015 року про скорочення робочої ОСОБА_1, де профком постановив не надавати згоду на звільнення інваліда 1 групи по зору ОСОБА_1, так як це порушує ст.17 Закону про соціальний захист інвалідів. Протоколом від 03.09.2015 року №17 засідання профкому Бердянського УВП УТОС за засіданні профкому була розглянута заява ОСОБА_1 про переведення її адміністрацією на скорочений режим роботи (один день на тиждень з 09.09.2015 року). В ході розгляду цього питання постановили витребувати від директора ОСОБА_5 відміни подання. При звільненні позивача була порушена ст.43 КЗпП України - голова профспілки не дав згоди на скорочення посади складальника виробів, оскільки Бердянське УВП УТОС є єдиним підприємством в м.Бердянську, де інваліди по зору 1 та 2 групи можуть проходити трудову реабілітацію та навчатися новим професіям, які для них доступні згідно з рекомендаціями МСЕК. Сам факт скорочення - звільнення інвалідів 1 групи по зору з ініціативи адміністрації порушує ст.17 Закону про соціальний захист інвалідів, крім цього порушена ст.49-2 КЗпП України - позивачу не пропонувалася інша робота, хоча на підприємстві є інші посади. Належними доказами зміни істотних умов праці відповідно до ч.3 ст.64 Господарського кодексу України, є рішення підприємства, проте звільнення відбулося лише з ініціативи директора, що є незаконним. Позивача ніхто не попереджав про зміну умов праці за два місяці, без відмови позивача неможливо припинити договір на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Факт скорочення штату, а не зміну умов праці підтверджується листом відповідача від 12.06.2015 року до голови профкому. За час вимушеного прогулу позивач втрачає середній місячний заробіток в сумі 848,30 грн. Дії керівництва вважає незаконними, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі. З урахуванням наведеного, просила визнати наказ №64-вк від 09.09.2015 року про її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці) незаконним та скасувати його; поновити її на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТОС та стягнути з відповідач на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.09.2015 року по день поновлення на роботі.

У лютому 2015 року позивач подала до суду уточнюючу позовну заяву, в якій додатково послалася на те, що з наказом №19-П від 09.07.2015 року позивача не було ознайомлено, а сам наказ не відповідає вимогам закону, тому що останній був винесений з порушенням ст.49-4 КЗпП України, де зазначено, що ліквідація, реорганізація підприємств,зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці можуть здійснюватися після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Профспілку не було завчасно повідомлено про зміну умов праці. Тому додатково просила визнати наказ №19-п від 09.07.2015 року незаконним та скасувати його, всі інші позовні вимоги залишила без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники за довіреностями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали уточнений позов із зазначених у ньому підстав, доповіли обставини та просили задовольнити повністю. На поставлені до позивача запитання остання пояснила, що вона була ознайомлена з наказом №19-п від 09.07.2015 року, а не оскаржувала його в тримісячний строк, тому що не знала про строки звернення до суду. Не заперечувала також, що вона відмовилася від роботи один день на тиждень, оскільки у травні 2015 року вони вже давали згоду на таке переведення , проте за весь травень директор нічого не зробила, як обіцяла, щоб покращати роботу на підприємстві. З квітня 2015 року на підприємстві, дійсно, був простій. Підтвердила, що в день звільнення вона відмовилася забрати свою трудову книжку, оскільки в кабінет директора не була допущена її довірена особа, яка б сама зачитала їй наказ про звільнення, оскільки вона нікому не довіряє з адміністрації. Свою трудову книжку забрала тоді, коли змогла прийти на підприємство разом з цією особою у січні 2016 року, тоді ж і підписала наказ про звільнення з роботи та отримала його копію.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримавши подані до суду письмові заперечення на позов, в яких, зокрема, посилався на те, що згідно із наказом №19-П від 09.07.2015 року «Про істотну зміну умов праці, оплати праці» директором підприємства було прийнято рішення про встановлення з 09.09.2015 року складальникам виробів неповний робочий тиждень, а саме: один робочий день (середа). Позивач з наказом ознайомлена, про що свідчить її розпис на наказі. 09.07.2015 року відповідач також звернувся до первинної профспілкової організації Бердянського УВП УТОС з поданням №128а від 09.07.2015 року, в якому проінформував профспілку про встановлення з 09.09.2015 року складальникам виробів ( в тому числі позивачу) неповного робочого тижня (1 робочий день-середа), однак керівник первинної профспілкової організації відмовився отримувати це подання, про що було складено відповідний акт. 09.09.2015 року відповідач нагадав ОСОБА_1 про те, що на підставі наказу №19-П від 09.07.2015 року у неї з 09.09.2015 року будуть змінені умови праці та запропонував написати заяву про згоду або незгоду працювати в нових умовах праці. Позивач не погодилася працювати в нових умовах праці, проте писати відповідну заяву відмовилася, про що свідчить акт про відмову писати заяву. Тому наказом №64-вк від 09.09.2015 року позивач була звільнена з посади складальника виробів у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п.6 ст.36 КЗпП України. З наказом про звільнення була ознайомлена, проте підписувати його відмовилася, про що свідчить відповідний акт від 09.09.2015 року. Їй було запропоновано забрати свою трудову книжку, однак від її отримання вона відмовилася також, що підтверджується актом про відмову від отримання трудової книжки від 09.09.2015 року. Бердянське УВП УТОС створено для здійснення підприємницької діяльності і за рахунок здійснення прибуткової підприємницької діяльності може досягти мети свого створення, зокрема, працевлаштування інвалідів по зору. У зв'язку із зменшенням обсягів виробництва з квітня 2015 року роботи для складальників виробів майже не було. З квітня 2015 року по день звільнення більшість робочого часу позивача були простоями. Тому відповідач не зобов'язаний за відсутності прибуткової господарської діяльності, при відсутності достатніх коштів на виплату заробітної плати, утримувати робітників, які не зайняті у виробничій діяльності. Директор підприємства діє за принципом одноосібного керівництва та на основі поєднання прав та інтересів УТОС і трудового колективу, організує всю роботу та несе повну відповідальність за його діяльність. Оскільки директор є єдиним виконавчим органом, то на підставі п.п. 3.7,4.2,4.3 Статуту Бердянського УВП УТОС директор одноособово прийняла рішення про зміну режиму роботи позивача. Безпідставним є посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.49-2 КЗпП України, оскільки дана норма до спірних правовідносин не застосовується. З наказом №19-П від 09.07.2015 року позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис на наказі. У нових умовах працювати відмовилася, але відповідну заяву відмовилася писати та з 10.09.2015 року припинила трудові відносини, про що свідчить табель обліку робочого часу. Позивач була звільнена саме з підстав відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, а тому посилання позивача на її скорочення є безпідставним. Звільнення позивача було здійснене на законних підставах. Оскільки позивач була ознайомлена з наказом №19-П від 09.07.2015 року, а також з наказом про звільнення №64-вк від 09.09.2015 року та згідно акту відмовилася отримати свою трудову книжку, то відповідно до ч1 ст.233 КЗпП України повинна була звернутися до суду протягом місяця , у строк до 09.10.2015 року, однак з позовом про поновлення на роботі звернулася лише у січні 2016 року з пропуском встановленого строку. Позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №19-П від 09.07.2015 року позивачем були заявлені в уточненій позовній заяві, яку подано до суду у лютому 2016 року, тобто, також з пропуском тримісячного строку на його оскарження, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Заслухавши позивача, її представників, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач з 02.01.2003 року була прийнята на роботу до Бердянського УВП УТОС арміровщиком кабельних виробів 1 розряду, з 01.01.2015 року була переведена складальником 2 розряду., що підтверджується копіями наказів №1-вк від 02.01.2003 року, №75-вк від 31.12.2014 року, копією трудової книжки.

Згідно наказу по підприємству №19-П від 09.07.2015 року, у зв'язку з реорганізацією на підприємстві, зменшенням об'єму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню, збереженню робочих місць, приведення оплати у відповідність з фактичною зайнятістю, керуючись ст.32 КЗпП України, встановити з 09.09.2015 року для працівників складальників неповний робочий тиждень - 1 день (середа). Пунктами 2 та 3 цього наказу було встановлено ознайомити під особистий підпис про істотні зміни в умовах праці та оплати праці, довести до відома працівника, що у разі відмови працювати в нових умовах він може бути звільнений на підставі п.6 ст.36 КЗП П України через два місяці - 09 вересня 2015 року з виплатою вихідної домового в розмірі середньомісячного заробітку.

Як вбачається з копії наказу №19-П від 09.07.2015 року , з даним наказом позивач була ознайомлена, про що власноруч поставила на ньому свій підпис, тому посилання позивача та її представників в обґрунтування позовних вимог на те, що її не було належним чином ознайомлено з цим наказом, спростовуються наданими письмовими доказами, зокрема, належним чином завіреною копію наказу №19-П від 09.07.2015 року.

Того ж дня директор Бердянського УВП УТОС направила до первинної профспілкової організації учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих подання №128а від 09.07.2015 року, в якому проінформувала профком про те, що на підстав наказу №19-п від 09.07.2015 року з 09.09.2015 року для працівників - складальників буде встановлено неповний робочий тиждень - 1 день (середа), в тому числі і для ОСОБА_1, іншої роботи, яку б вони могли виконувати, на підприємстві немає. Однак зазначене подання профорганізатор в кабінеті директора відмовився прийняти, мотивуючи свою відмову тим, що на поданні відсутнє прізвище профорганізатора, про що комісією у складі чотирьох осіб - директора ОСОБА_5, майстра виробництва - ОСОБА_6, інспектора по кадрам - ОСОБА_7 та головного бухгалтера - ОСОБА_8 було складено відповідний акт.

Самим позивачем у судовому засіданні не заперечувалося, що 09.09.2015 року вона була запрошена в кабінет директора, де інспектор відділу кадрів запитала її про згоду чи незгоду на продовження роботи в нових умовах праці з проханням написати відповідну заяву, проте писати заяву вона відмовилася, як і підписувати наказ про своє звільнення з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України ( у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці), який їй було там же зачитано інспектором відділу кадрів а також відмовилася і отримувати свою трудову книжку, пояснюючи в суді свою поведінку тим, що її довірену особу, який її всюди супроводжує та зачитує їй документи через її слабкий зір, бо вона нікому іншому не довіряє, не було допущено в кабінет директора.

Вказані обставини підтверджуються копіями актів від 09.09.2015 року про відмову позивача писати заяву про згоду або відмову працювати в нових умовах праці, про відмову від підпису наказу про звільнення, про відмову від отримання трудової книжки.

Отже, відповідно до наказу №64-вк від 09.09.2015 року позивач була звільнена з посади складальника виробів у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п.6 ст.36 КЗпП України, що підтверджується його копією.

Згідно зроблених на наказі записів, копію наказу про своє звільнення позивач отримала лише 13.01.2016 року та того ж дня погодилася забрати і свою трудову книжку, як вбачається з пояснень позивача та представника відповідача.

Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 32 КЗпП України в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами та доповненнями), підставами до припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП повинні бути істотні зміни умов праці та відмова у зв'язку з цим працівника від продовження роботи. Для цього власник або уповноважений ним орган мусить мати докази відмови працівника від продовження роботи з підстав істотних змін умов праці.

Відповідно до наданих представником відповідача заперечень з додатками на позов, а також з пояснень представників сторін та самого позивача судом з'ясовано, що на Бердянському УВП УТОС працівники - складальники виробів з 09 квітня 2015 року фактично перебували в простої, про що свідчать протокол №10 від 08.04.2015 року розширеного засідання профкому із залученням інвалідів 1 групи по зору, копія наказу №12-П від 08.04.2015 року про оплату інвалідам 1 групи по зору на підставі ст.113 КЗпП України вимушених простоїв не з вини працівників у розмірі 2/3 тарифної ставки, копія наказу №15-П від 30.04.2015 року про оголошення простою складальників з 01.05.2015 року та копії табелів обліку використання робочого часу з квітня 2015 року по вересень 2015 року, зокрема, у відношенні ОСОБА_1, з яких видно, що вона перебувала або у відпустках без збереження заробітної плати, або в табелі проставлено простої, при цьому в ці місяці в табелях зафіксовано від одного до чотирьох робочих днів.

Як вбачається з позову, незаконність свого звільнення позивач пов'язує з тим, що підприємства, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти і створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а створене Центральним правлінням Українського товариства сліпих Бердянське учбово-виробниче підприємство повинно займатися працевлаштуванням інвалідів по зору 1 та 2 групи. Крім цього, незважаючи на відсутність згоди профспілкової організації, директор цього підприємства, в порушення ст.ст.43, 50, 49-2 КЗпП України звільнила позивача за п.6 ст.36 КЗпП України без згоди профспілкового комітету та без пропозицій іншої роботи. Крім цього вважає, що фактично відбулося скорочення штату, а не зміна умов праці, що підтверджується листом від 12.06.2015 року відповідача до профкому, де вказано, що позивач підлягає скороченню.

Втім, на переконання суду, дана позиція позивача та її представників є хибною.

Так, дійсно, 12.06.2015 року адміністрація підприємства зверталася до голови профкому з поданням, в якому, посилаючись на ліквідацію ділянки армування шнурів, через розірвання договорів з замовниками та неможливість забезпечити роботою, у зв'язку з необхідністю скорочення чисельності штатних працівників у кількості 4 осіб, просила надати згоду на їх скорочення, в тому числі й ОСОБА_1 Проте протоколом №16 від 26.06.2015 року у наданні згоди адміністрації на звільнення інвалідів 1 групи по зору, в тому числі, ОСОБА_1, профкомом було відмовлено.

Відповідно до положень ч.ч.7, 8 ст.43 КЗПп України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації, або без згоди, якщо в рішення профспілкового органу немає обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору.

Як встановлено судом, у місячний строк звільнення позивача за скороченням штату не відбулося, відповідного наказу не приймалося по підприємству, тому суду є незрозумілим, з яких міркувань позивач та її представники дійшли висновку, що фактично відбулося її звільнення за скороченням штату.

Судом з'ясовано, що 09.07.2015 року було видано наказ по підприємству №19-П «Про істотну зміну умов праці, оплати праці» відповідно до ст.32 КЗпП України, підставою видання якого, як вбачається з його змісту, були зменшення об'єму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню та збереженню робочих місць, а тому позиція ОСОБА_1 та її представників, що її було звільнено фактично за скороченням штату є безпідставною та такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та суперечить письмовим доказам у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням встановлених по справі фактичних обставин, відсутність на підприємстві роботи для позивача, яка практично з квітня 2015 року знаходилася в простої, відсутність іншої роботи, яку б вона могла виконувати з урахуванням довідки МСЕК, суд вважає правомірним запровадження відповідачем змін істотних умов праці позивача, з якими позивач була ознайомлена відповідно до положень ч.3 ст.32 КЗпП України - за два місяці до їх впровадження..

Не спростовується позивачем і той факт, що вона після спливу двох місяців, 09.09.2015 року, відмовилася продовжувати роботу в нових умовах з одним робочим днем в на тиждень, проте письмової заяви не писала, про що комісією складений відповідний акт, та з 10.09.2015 року припинила виходити на роботу. Тому, на переконання суду, в судовому засіданні достеменно було встановлено, що позивач, дійсно, відмовилася від продовження роботи в нових умовах.

У зв'язку з цим суд вважає, що у відповідача були всі законні підстави для звільнення позивача за ч.1 п.6 ст.36 КЗпП України.

Посилання позивача на ст.ст.49-2 КЗпП України є недоречним, оскільки вона застосовується в разі звільнення працівників, зокрема, за скороченням чисельності або штату працівників, а у даному випадку зміни в організації виробництва і праці були пов'язані зі змінами істотних умов праці - встановлення неповного робочого часу та, відповідно, зміну в оплаті праці.

Твердження на порушення ст.ст.2,17 Закону Україну «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст.5 Конвенції ООН про права інвалідів про нібито наявну дискримінацію щодо звільнення ОСОБА_1 за ознаками інвалідності, то, на переконання суду, воно не має під собою підґрунтя, оскільки на цьому підприємстві всі працівники є інвалідами по зору, а звільнення відбулося через відмову самого працівника продовжувати роботу у зв'язку із змінами істотних умов праці, а не за ознаками інвалідності, як помилково вважає позивач разом із своїми представниками.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося у відповідності з вимогами трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу №64-вк від 09.09.2015 року про її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці) та поновлення позивача на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТОС.

Оскільки суд відмовляє позивачу в його вимогах про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення й поновлення на роботі, то, відповідно до ст. 235 КЗпП України, відсутні підстави до задоволення і позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, бо ця вимога є похідною від попередньої.

Крім цього, в уточненій позовній заяві позивачем додатково було заявлено ще одну позовну вимогу: про визнання наказу №19-П від 09.07.2015 року незаконним та скасування його з посиланням на те, що його було винесено в порушення ст.49-4 КЗпП України та її з ним не було ознайомлено.

Суд зазначає у зв'язку з цим наступне, що не ознайомлення працівника з наказом про зміну істотних умов праці, коли на підприємстві були підстави для зміни зазначених умов, відповідно до тих же роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.10 постанови Пленуму від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», може бути лише підставою для зміни дати звільнення працівника, який відмовився від продовження роботи, а не для визнання наказу незаконним та його скасування.

Втім, посилання позивача в позові на те, що вона з вказаним вище наказом не була ознайомлена, суперечать наданій копії оскаржуваного наказу, на якій вказані прізвища працівників - складальників, в тому числі й ОСОБА_1, які ознайомлені з ним, про що свідчать особисті підписи працівників навпроти своїх прізвищ. До того ж під час надання в судовому засіданні пояснень позивач уточнила, що їй надавали цей наказ для ознайомлення і вона його підписувала.

Крім цього, твердження позивача про те, що відповідач, в порушення ст. 49-4 КЗпП України, не повідомляв профспілковий комітет з питання щодо погіршення умов праці, також спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами: копією подання в первинну профспілкову організацію від 09.07.2015 року №128а, копією акту від 09.07.2015 року про відмову прийняти подання. При цьому, представник позивача ОСОБА_2, якій на час вказаних подій очолював первинну профспілкову організацію Бердянського УВП УТОС, не заперечував зазначених обставин.

У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилалася позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу №19-П від 09.07.2015 року задоволенню не підлягають також, а отже у задоволенні позову в цілому слід відмовити за недоведеністю.

Представником відповідача у письмових запереченнях заявлено про відмову у задоволенні позовних вимог як за безпідставністю, так і через пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України. Суд, з урахуванням встановлених по справі фактичних обставин та наявних у справі доказів, вважає, що позов не підлягає задоволенню з підстав недоведеності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, як роз'яснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір», судові витрати слід віднести за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 3,10,11, 57-60, 62,64, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.32, 232, 235 КЗпП України, п.10 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до БЕРДЯНСЬКОГО УЧБОВО-ВИРОБНИЧОГО ПІДПРИЄМСТВА УКРАЇНСЬКОГО ТОВАРИСТВА СЛІПИХ про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяЗ. П. Пустовіт