ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6990/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Заболотній Л.Г.

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ПАТ „Банк національний кредит" до ОСОБА_2 про визнання нікчемного правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання нікчемного правочину недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 26.12.2011 року позивач ПАТ „Банк національний кредит" та ОСОБА_2 уклали договір №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів та додаткову угоду №1 до вказаного договору, за змістом п.1.1 якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_1, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти в сумі 5 217 600 грн. Згідно п.1.3 депозитного договору ринкова процентна ставка за депозитом складає 25% річних, а відповідно до п.2.2 депозитного договору депозит залучається з 26.12.2011 року до 9.11.2016 року. Крім того, сторони дійшли згоди і погодились у п.2.3, що у випадку розірвання договору депозиту за ініціативою вкладника в період з 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору проценти нараховуються та сплачуються в розмірі 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Таким чином, умови депозитного договору передбачають перерахування нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового розірвання договору і повернення депозиту. 4.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ „Банк національний кредит" з заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого банк мав би керуватись п.2.3 депозитного договору і сплатити проценти за ставкою 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Однак 16.02.2016 року між ПАТ „Банк національний кредит" та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26.12.2011 року, за умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів в розмірі 25% без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. В подальшому Постановою Правління НБУ від 28.08.2015 року №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ „Банк національний кредит". Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 року розпочато процедуру ліквідації банку. Відповідно до ч.2, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, у тому числі договорів, укладених банком протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними. Положення п.1, ч.3, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлюють три випадки нікчемності правочинів, серед яких є: банк відмовився від власних майнових вимог. Проведеною перевіркою було встановлено, що договір про внесення змін від 16.02.2015 року не відповідає вимогам п.1, ч.3, ст.38 вказаного Закону, а тому є нікчемним. Банк незаконно відмовився від своїх майнових вимог, що потягло незаконну виплату відповідачу 2 487 891 грн. 86 коп. На вимогу відповідача щодо повернення позивачем вказаної суми переплати останній не реагує. У разі визнання даного нікчемного договору недійсним, керуючись ст.216 ЦК України, в майбутньому можливо зобов'язати відповідача повернути позивачу незаконно сплачені грошові кошти.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання нікчемного правочину недійсним, обґрунтовуючи вимоги позову п.2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними". Але при вирішенні даної категорії справ в порядку цивільного судочинства положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, яка регулює правовідносини в порядку господарського судочинства, не можуть бути застосовані. При цьому слід враховувати, що згідно ч.2, ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Таким чином, заявляючи позовну вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним позивачем обрано невірний (неналежний) спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, що слугує самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, для вирішення питання про наявність підстав вважати оспорюваний правочин нікчемним слід виходити із того, що спірні правовідносини виникли в рамках виведення неплатоспроможного банку (позивача) з ринку і його ліквідацією, що регулюється положеннями Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідно до ч.2, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Вказані вище положення норм матеріального права свідчать про те, що перевірка правочинів на предмет їх нікчемності повинна бути проведена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб саме в період дії тимчасової адміністрації. Згідно ухвал Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016 року у справі №К/800/42877/15, від 16.06.2015 року, у справі № К/800/19140/15 від 25.02.2016 року, у справі №К/800/44810/15, рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року №114 та від 28.08.2015 року №159 свідчить, що тимчасова адміністрація ПАТ «Банк національний кредит» була запроваджена з 08.06.2015 року та діяла до 31.08.2015 року. Разом із тим, позивачем не доведено факту проведення перевірки Договору про внесення змін під час запровадження тимчасової адміністрації. Також нікчемність правочину повинна бути належним чином перевірена та встановлена у відповідному рішенні Фонду гарантування вкладів фізичних осіб чи уповноваженої ним особи у відповідному рішенні, прийнятому під час дії тимчасової адміністрації банку. Однак, матеріалами справи не підтверджується факт прийняття рішення щодо нікчемності Договору про внесення змін під час тимчасової адміністрації позивача Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, чи уповноваженою особою.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Як встановлено у судовому засіданні, 26.12.2011 року позивач ПАТ „Банк національний кредит" та ОСОБА_2 уклали договір №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів та додаткову угоду №1 до вказаного договору, за змістом п.1.1 якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_1, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти в сумі 5 217 600 грн. Згідно п.1.3 депозитного договору ринкова процентна ставка за депозитом складає 25% річних, а відповідно до п.2.2 депозитного договору депозит залучається з 26.12.2011 року до 9.11.2016 року.

Згідно ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1.07.2016 року було відмовлено у задоволенні позову ПАТ „Банк національний кредит" до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів за договором про внесення змін до договору. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1.07.2016 року було скасовано і винесено нове рішення, яким було зобов'язано ОСОБА_2 повернути ПАТ „Банк національний кредит" 2 487 891 грн. 86 коп., отриманих за договором про внесення змін б/н від 16.02.2015 року до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів (а.с.49-55).

Вказаним судовим рішення було встановлено, що сторони при укладанні вказаного договору дійшли згоди і погодились у п.2.3, що у випадку розірвання договору депозиту за ініціативою вкладника в період з 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору проценти нараховуються та сплачуються в розмірі 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Таким чином, умови депозитного договору передбачають перерахування нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового розірвання договору і повернення депозиту. 4.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ „Банк національний кредит" з заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого банк мав би керуватись п.2.3 депозитного договору і сплатити проценти за ставкою 15% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Однак 16.02.2016 року між ПАТ „Банк національний кредит" та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26.12.2011 року, за умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів в розмірі 25% без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. В подальшому Постановою Правління НБУ від 28.08.2015 року №563 розпочата процедура ліквідації ПАТ „Банк національний кредит". Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №159 від 28.08.2015 року розпочато процедуру ліквідації банку.

Відповідно до ч.2, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, у тому числі договорів, укладених банком протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними. Положення п.1, ч.3, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлюють три випадки нікчемності правочинів, серед яких є: банк відмовився від власних майнових вимог. Проведеною перевіркою було встановлено, що договір про внесення змін від 16.02.2015 року не відповідає вимогам п.1, ч.3, ст.38 вказаного Закону, а тому є нікчемним. Банк незаконно відмовився від своїх майнових вимог, що потягло незаконну виплату відповідачу 2 487 891 грн. 86 коп.

За змістом ч.2-3, ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (а.с.51; 54).

Таким чином, за приписами ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені вказаним вище судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи.

Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки вищеописаним судовим рішенням апеляційної інстанції встановлено, що договір про внесення змін до договору №DF994/2011-1 банківського вкладу є нікчемним, так як не відповідає вимогам п.1, ч.3, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тому на підставах описаних в позові він не потребує визнання його судом недійсним.

Крім того, посилання представника позивача на п.2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" як на підставу предмету спору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки розгляд даної справи здійснюється в порядку цивільного судочинства, а положення Постанови Пленуму Вищого господарського суду України регулюють правовідносини в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.10; 11; 57-59; 60; 79; 88; 209; 213-215 ЦПК України, на підставі ст.202; 215; 626; 638 ЦК України, ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України, ч.3, ст.61 ЦПК України, ст.38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб",суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ПАТ „Банк національний кредит" до ОСОБА_2 про визнання нікчемного правочину від 16.02.2015 року недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :