АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» у якому просиввизнати нікчемним (недійсним) договір фінансового лізингу № 01332, укладений 13.05.2015 між сторонами, стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 52 600 грн., внесених на виконання вказаного договору, 1 378 грн. у відшкодування моральної шкоди, 85 грн. 39 коп. інфляційних втрат та 531 грн. 76 коп. 3% річних.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.05.2015 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 01332, відповідно до якого відповідач повинен передати легковий автомобіль Toyota Corolla (business), об'єм туна 1,6 вартістю 15 614,89 доларів США, що станом на день підписання договору становить 366 950 грн. Позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 52 600 грн. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки всупереч положенням Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України у договорі та специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Договір містить несправедливі умови, внаслідок чого існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір фінансового лізингу нотаріально не посвітчений, що тягне його недійсність.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2016 позов задоволеночастково. Визнано нікчемним договір фінансового лізингу № 01332, укладений 13.05.2015 між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна».Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_5 кошти у розмірі 52 600 грн. та судовий збір урозмірі 526 грн.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що з висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочинів мають відповідати спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. Також зазначає, що в рішенні відсутні будь-які докази та конкретні посилання щодо нікчемності договору фінансового лізингу та порушення охоронюваних прав споживача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Позивач в судове засіданняне з'явився, про час та місце розгляду справиповідомлявся належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовчастковосуд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки такі договори повинні посвітчуватись нотаріально, крім того правовідносини, які виникли при укладенні договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 13.05.2015 між сторонами ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 01332, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Євролізинг Україна») зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - Toyota Corolla (business), об'єм двигуна 1,6, вартістю 15 614,89 доларів США, що станом на день підписання договору становить 366 950 грн. (а.с. 11-16).

У виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 52 600 грн. (а.с. 17-18).

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, згідно положень вищезазначених норм Закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів є вичерпним, і не підлягає розширенню.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою ( правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності вимоги закону до нотаріальної форми договору фінансового лізингу транспортного засобу, однією із сторін якої є фізична особа, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Закон України «Про фінансовий лізинг», норми якого є спеціальними по відношенню до загальних норм Цивільного кодексу України, не містить виключення вимог нотаріальної форми договору фінансового лізингу транспортних засобів, укладених за участю фізичної особи.

Спірний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказане підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15.

Апелянт зазначає, що згідно з визначенням, яке міститься в договорі фінансового лізингу №01332 від 13.05.2015, адміністративний платіж це першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Проте відповідач здійснив перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення оспорюваного договору фінансового лізингу до, а не після його укладання. Також апелянтом не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції жодних доказів здійснення ним перевірки, розгляду та підготовки документів для укладення договору чи витрат на ці цілі, що є пропорційними вартості предмету лізингу.

Спірним договором у даній справі передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу адміністративний платіж, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві.

В спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 19.10.2016 у цивільній справі № 6-1551 цс 16 відзначається наступне.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Нормою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору

Крім того, Верховний суд України зазначив необхідність встановити, чи була у лізингової компанії на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що відповідно до статті 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним, а також недійсним на підставі норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню у разі відсутності нотаріального посвідчення спірного договору на підставі норми частини першої статті 220 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу.

Держфінпослуг Законом не наділена повноваженнями скасовувати вимоги законів про необхідність одержання ліцензій на право здійснення фінансових послуг.

Тому до правовідносин сторін справи не підлягають застосуванню норми «Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004, щодо права здійснення фінансового лізингу без отримання ліцензії, як такі, що протирічать вищевказаним нормам закону, як акту вищої юридичної сили, та дозволяють здійснення господарської діяльності без ліцензії.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Оскільки, спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, відсутня у відповідача ліцензія на здійснення фінансових операцій, то такий договір підлягає визнанню недійсним.

Отже, суд першої інстанції на підставі повної і всебічної оцінки доказів обгрунтовано дійшов висновку про недійсність спірного договору, про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім коштів у розмірі 52 600 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року по цивільній справі за позовом Степановича Вадима Анатолійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва