Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Харківське міське управління юстиції у Харківській області, про витребування майна у добросовісного набувача, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила під час розгляду справи, до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»), Харківське міське управління юстиції у Харківській області (далі - Харківське МУЮ у Харківській області), про витребування майна у добросовісного набувача.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 1998 року. В подальшому остання подарувала спірну квартиру ОСОБА_3, але договір дарування не було зареєстровано у реєстрі прав власності.

13 липня 2008 року ОСОБА_7 подала до БТІ заяву про видачу їй дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру у зв'язку із втратою оригіналу, і вже 29 липня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. У свою чергу, 30 липня 2008 року ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_6, а у грудні 2010 року ОСОБА_6 продала квартиру ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7

Враховуючи викладене, позивачка просила витребувати із володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 після укладення договору дарування у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності, тобто не набула право власності на спірне нерухоме майно, а тому вважав, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами під час розгляду справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 березня 1998 року.

01 липня 2005 року ОСОБА_7 подарувала квартиру ОСОБА_3

13 липня 2008 року ОСОБА_7 подала до БТІ заяву про видачу їй дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру у зв'язку із втратою оригіналу.

29 липня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

30 липня 2008 року ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_6

У грудні 2010 року ОСОБА_6 продала квартиру ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 722 ЦК України встановлено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

З матеріалів справи вбачається, що договір дарування від 01 липня 2005 року № 6-444, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори Ярмак О.О.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, на вищевикладені вимоги закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про те, що позивачка не набула право власності на спірну квартиру, оскільки після укладення 01 липня 2005 року договору дарування, у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана