АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4915/16 Справа № 204/7045/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Дніпро колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Пищиди М.М.

суддів Глущенко Н.Г., Пономарь З.М.,

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання довіреності не дійсною, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсною довіреність видану ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 від 13.09.2012 року зареєстровану в реєстрі під № 699, а також визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав від 27.10.2012 року за реєстраційним номером 38006984, видане Дніпропетровським міжміським бюром технічної інвентаризації.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він з 1990 по 1996 рік проживав разом із батьками, дідусем - ОСОБА_5 та бабусею - ОСОБА_6 у чотирикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

В даній квартирі був зареєстрований ОСОБА_3, який фактично з 1981 р. проживав разом із своєю дружиною у її квартирі.

У 1996 р. за ініціативою відповідача, вищевказану квартиру було приватизовано та продано. На отримані від договору купівлі-продажу квартири кошти було придбано дві квартири: однокімнатну для сімї відповідача та трикімнатну для проживання решти сімї: позивача із його батьками, дідом та бабою. Новопридбана квартира знаходилась за адресою АДРЕСА_2. Позивача з його матір`ю не було прописано у квартирі. Зареєстровані там були дід, баба та батько позивача ОСОБА_7. Позивачу у подальшому стало відомо що, договір купівлі-продажу квартири було укладено одноособово його дідом на його імя. Факт придбання квартири від батька і матері позивача приховали, при оформленні особового рахунку на користувачів квартири вказаний договір купівлі-продажу надано не було. Тому, батько Позивача вважаючи, що квартира не куплялася, а була розміняна, не заявляв свої права на частку у вказаній квартирі. Чинне станом на 1996 р. законодавство не пов'язувало визначення права власності на нерухоме майно виключно з державною реєстрацією прав в державному реєстрі.

Виходячи зі змісту ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України та ст. 128 ЦК УРСР, квартира з моменту її передання покупцеві діду позивача, 28.06.1996 р. (момент укладення договору купівлі-продажу квартири) стала спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Факт шлюбних відносин між бабусею позивача та дідом зазначається в автобіографії та анкеті батька позивача - ОСОБА_7, виданої за місцем його роботи. Документ, що засвідчує факт укладення шлюбу між дідом позивача та бабусею знаходиться у відповідача, який його приховує і позивачу не надає.

Шлюб між бабусею та дідусем був зареєстрований у 1951-1952 р.р.

У 2000 р. померла бабуся позивача - ОСОБА_6. Спадковим майном бабусі позивача є право сумісної власності подружжя, а саме квартира, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_2. На момент смерті ОСОБА_6 разом із нею були зареєстровані та проживали: дід позивача та чоловік померлої ОСОБА_5 та батько позивача, син померлої - ОСОБА_7.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину після ОСОБА_8 у вигляді права на частку у квартирі, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, так як на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом із нею в даній квартирі та несли витрати на її утримання.

Відповідач будучи спадкоємцем першої черги, не подав заяву про прийняття спадщини, і таким чином, вважається таким, що не прийняв спадщину. Внаслідок трагічного випадку 25.06.2009 р. батько позивача загинув.

Із дотриманням встановленого законом строку позивач у 2009 р. звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини до Третьої державній нотаріальної контори, де йому відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності зареєстрованого майна у батька позивача.

Позивач має право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги у вигляді частки у праві спільної сумісної власності батька Позивача на квартиру АДРЕСА_3, що була набута ним у складі спадщини його матері - ОСОБА_6.

Після трагічної загибелі батька позивача, його дід втратив душевний спокій та тяжко захворів. Він практично не виходив із квартири. Відповідач скористався важким станом дідуся позивача, який обмежив можливість позивача та інших членів сімї спілкуватись із ОСОБА_5.

Відповідно до довідки, виданої Державним закладом «Спеціалізована медико-санітарна частина № 6 Міністерства охорони здоровя України» 13.11.2014 р. у період з 20.06.2000 р. ОСОБА_5 спостерігався у поліклініці № 6 МОЗ України з діагнозом Дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ стадії, з 13.03.2008 р - хронічне порушення мозкового кровообігу», а з 10.07.2012 року дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ стадії. Дисциркуляторна енцефалопатія супроводжується зокрема вираженим слабоумством хворого. Тобто у період з 20.06.2000 р. дід позивача був фактично недієздатним, не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, втратив здатність мислити.

23.11.2009 р. дід позивача склав заповіт, яким заповів все належне йому майно відповідачу. Саме в час особливого загострення хвороби діда позивача, 13.09.2012 р. відповідач організував видачу довіреності від ОСОБА_5 на своє імя. Довіреність була оформлена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (надалі третя особа) за місцем проживання ОСОБА_5. Даною довіреністю було передбачено право відповідача представляти інтереси ОСОБА_5 з приводу вчинення будь-яких дій з питань реєстрації у відповідних органах права власності на належну ОСОБА_5 квартиру, одержати витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на вищевказану квартиру та інше.

На підставі довіреності, відповідач зареєстрував у реєстрі прав на нерухоме майно право власності діда позивача на квартиру АДРЕСА_4, але витяг про державну реєстрацію не був підписаний начальником МБТІ та не має печатки установи.

ОСОБА_5 був визнаний єдиним власником вказаної квартири. Але, при реєстрації права власності на квартиру не були враховані обставини набуття квартири та спадкування прав на цю квартиру іншими особами.

15.10.2013 р. ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИІ № 542075, виданим 16.10.2013 р. відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7037.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що довіреність, яка була видана ОСОБА_5 на імя відповідача, повинна бути визнана судом недійсною, так як була видана із значними порушенням вимог закону.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання довіреності не дійсною, визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити по справі нове рішення яким задовольнити вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити по справі нове рішення яким задовольнити вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що видача оспорюваної довіреності та факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру, порушили його права як спадкоємця.

Така позиція суду правильна виходячи із наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за життя мали двох дітей ОСОБА_7, 1957 р. н. та ОСОБА_3, 1952 р. н.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КИ № 340614, яке видано 03.03.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 401, ОСОБА_6 померла 01 березня 2000 року (а.с. 29).

Згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року, ОСОБА_5 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 9).

25 червня 2009 року помер батько позивача ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 30).

Згідно заповіту від 23 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєстрованого у реєстрі за № 1832, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, заповів усі права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також усі його права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією заповіту, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 64).

13.09.2012 року ОСОБА_5, 20 серпня 1928 р. н. уповноважив ОСОБА_3, 21 вересня 1952 р. н. представляти його інтереси в органах місцевого самоврядування, архітектури, органах нотаріату, у відповідному бюро технічної інвентаризації та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, з приводу вчинення будь-яких дій з питань реєстрації у відповідних органах права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_6. Одержати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на вищевказану квартиру, інші необхідні документи, що підтверджується копією довіреності від 13 вересня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровану в реєстрі за № 667. Вищевказана довіреність, у зв`язку з похилим віком та хворобою ОСОБА_5 була підписана гр. ОСОБА_11 (а. с. 23).

11.10.2012 року ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності від 13.09.2012 року виданої йому його батьком, звернувся до КП ДМБТІ з заявою про державну реєстрацію прав, згідно якої просив зареєструвати право власності в цілому на квартиру № 125, яка знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ по вул. Фабрично-Заводська, б. 20, що належиться ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року (а. с. 16).

Рішенням про державну реєстрацію прав від 27 жовтня 2012 року, реєстратором ОСОБА_12 було зареєстровано право власності в цілому на квартиру № 125, яка знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ по вул. Фабрично-Заводська, б. 20 за ОСОБА_5, та присвоєно реєстраційний номер 38006984 (а. с. 17). Що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 36017893 від 27.10.2012 року, який виданий КП «ДМБТІ» ДОР (а. с. 19).

15 жовтня 2013 року помер дід позивача ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 342075, яке видано 16 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7037 (а.с. 31).

12 квітня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що 15 жовтня 2013 року помер його рідний дід, ОСОБА_5 На день його смерті залишилася спадщина, яку він приймає. Крім нього у спадкодавця є спадкоємець за законом син ОСОБА_3. Також повідомив, що ОСОБА_5 з 1952 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, яка померла у 2000 році (а. с. 20).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.10.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна відмовлено (а.с. 50-55).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 5 від 10.03.2016 року встановлено, що ОСОБА_5 на момент підписання довіреності від 13.09.2012 року, мав признаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції. За своїм психічним станом на той період ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 127-129).

Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, що діяв на момент виникнення правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно вимог ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно правил ст.ст. 11,15 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача видача довіреності з метою здійснення державної реєстрації права власності нерухомого майна, яке належить власнику майна, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача.

Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав, зокрема, та обставина, що видачею оспорюваної довіреності були порушені його права як спадкоємця, оскільки судом встановлено, що довіреність від 13.09.2012 року була видано виключно з метою державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ. вул. Фабрично-Заводська, ю. 20, кв. 125, та факт реєстрації спірної квартири жодним чином не порушує права Позивача.

Враховуючи, що право власності на спірну квартиру було набуто у період дії цивільного кодексу УРСР 1963 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно до вимог ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

За таких обставин колегія судді не приймає до уваги та вважає безпідставними посилання позивача на той факт, що під час державної реєстрації права власності на спірну квартиру на імя ОСОБА_5, (яка була здійснена за заявою Відповідача ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від 13.09.2012 року), не було враховані обставини набуття прав на квартиру у порядку спадкування іншими особами, оскільки це була лише первинна реєстрація права власності, яке було набуте покійним у 1996 році, а під час державної реєстрації права власності не вирішуються питання спадкування майна іншими особами та розміру часток спадкоємців, а державна реєстрація проводиться на підставі правовстановлюючих документів і є лише офіційним визнанням державою права власності на нерухоме майно, а не підставою його виникнення.

Сам по собі факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру жодним чином не впливає на спадкові права позивача, оскільки навіть у випадку відсутності державної реєстрації вказаної квартири, вона б увійшла до загальної спадкової маси майна, що залишилося після смерті ОСОБА_5, та спадкувалася б спадкоємцями на загальних підставах.

Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав не відповідає характеру та змісту тих прав та правовідносин, які виникли у звязку з видачею та підписанням ОСОБА_3 оспорюваної довіреності на імя відповідача, та наслідків, які мала видача оспорюваної довіреності, які виразилися у вигляді здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У випадку, якщо позивач вважає, що порушені його спадкові права на спірну квартиру, належним способом захисту права на спадкування було б звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, про усунення від права на спадкування, про визнання заповіту недійсним, про спадкування за правом представлення, про перерозподіл спадщини між спадкоємцями тощо.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що видача оспорюваної довіреності та факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру, порушили його права як спадкоємця.

Крім цього судом першої інстанції було розяснено позивачу правила статті 1266 ЦК України, відповідно до якої внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні вимог представника відповідача про стягнення з позивача понесених судових витрат у розмірі 7 283,00 грн. суд першої інстанції посилався на відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат.

Така позиція районного суду правильна, виходячи із наступного.

На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу відповідач посилається на чеки від 23.11.2015 року, 27.11.2015 року, 11.12.2015 року, 19.12.2015 року, 05.01.2016 року, 16.01.2016 року,17.04.2016 року та 19.04.2016 року (а.с. 147-149).

Разом з тим, як вбачається з наданих квитанцій, встановити мету перерахування відповідачем його представнику грошових коштів не можливо, оскільки вказані квитанції не містять відомостей про «Призначення платежу», що на думку суду не може слугувати належним доказом оплати відповідачем адвокату ОСОБА_13 вартості послуг за надану правову допомогу. Крім того, надані копії квитанцій від 17.04.2016 року та за 19.12.2015 року взагалі не містять відомостей про особу отримувача, а з квитанції від 19.04.2016 року не можливо встановити розмір оплати.

Таким чином, зазначені чеки не могли бути прийняті судом як належний та допустимий доказ у розумінні ст. 58-59 ЦПК України.

Наданий представником відповідача розрахунок витрат по справі (а.с. 146) не підписаний та не погоджений самим відповідачем, особою, якій безпосередньо надавалося правова допомога, що свідчило б про те, що він згодний з відомостями, зазначеними у ньому.

Вказаний у розрахунку час участі представника відповідача у судових засіданнях не підтверджений належними доказами, а саме довідкою суду про час проведених судових засідань та їх тривалість, час та тривалість ознайомлення представника відповідача з матеріалами справи.

Щодо послуг, які надавалися представником відповідача безпосередньо відповідачу поза межами залу судових засідань (таких як підготовка заперечень на позовну заяву, надання усних розяснень та консультацій тощо), то їх тривалість та час не погоджені та не підтверджені підписом самого відповідача, а тому, суд приходить до переконливого висновку, що представником Відповідача не надано суду належних та беззаперечних доказів розміру та тривалості наданих послуг.

За таких обставин колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3

Керуючись ч.1 ст.218, ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: