Справа № 755/1406/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Костів Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками наступним чином: передати у користування ОСОБА_1 кімнату позначену в технічному паспорті на квартирою цифрою «4» - розміром 19,0 кв.м, ОСОБА_2 кімнати позначені в технічному паспорті цифрами «4» - розміром 8 - 11.7 кв.м та 5- 9,6 кв.м. Кухню позначену в технічному паспорті під цифрою «3» - 7,5 кв.м, ванну кімнату 6- 2,7 кв.м, вбиральню 7 - 1,3 кв.м, коридор 1 - 13,2 кв.м., кладову 2 - 1,0 кв.м - залишити в загальному користуванні, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що йому, ОСОБА_1, на праві приватної власності належить ? частина квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником квартири є відповідач. Фактично між співвласниками квартири склався порядок користування квартирою, позивач разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 користується жилою кімнатою 19,0 кв.м, а відповідач користується кімнатами площею 11,7 кв.м та 9,6 кв.м, що практично ідеально відповідає їх часкам у спільній частковій власності. Однак на даний час діти відповідача, які мешкають в квартирі, почали чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою, не дають можливості вселитись до квартири, тому з метою подальшого врегулювання між співвласниками порядку користування квартирою позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду та просить встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме: передати у користування позивача жилу кімнату площею 19,0 кв.м, а відповідачу жилі кімнати площею 9,6 кв.м та 11,7 кв.м, місця загального користування залишити у спільному користуванні.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи (а.с.41-43), наголосила, що між співвласниками квартири, якими є сторони у справі, досягнуто домовленості щодо порядку користування квартирою, позивач займає кімнату площею 19,0 кв.м, інші дві жилі кімнати займає відповідач, фактично в цій квартирі постійно проживають їх діти та онуки, між співвласниками не існує жодних спорів щодо порядку користування квартирою, ці обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2012 року у цивільній справі №2604/8737/2012, тому за відсутності спору між співвласниками щодо порядку користування квартирою позов задоволенню не підлягає.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи, та пояснень, які надано відповідачем в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, покази свідка ОСОБА_6, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України)

Судом встановлено, що 06 серпня 2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 16 липня 2007 року, яке видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 червня 2007 року №1145-С. (а.с.5)

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2008 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №2-1656/2008, позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину квартири задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. (а.с.6)

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Виходячи з предмету позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити ОСОБА_1 кімнату позначену в технічному паспорті на квартиру цифрою «4» - розміром 19,0 кв.м, виділити ОСОБА_2 кімнати позначені в технічному паспорті цифрами «4» - розміром 8 - 11.7 кв.м та 5- 9,6 кв.м. Кухню позначену в технічному паспорті під цифрою «3» - 7,5 кв.м, ванну кімнату 6- 2,7 кв.м, вбиральню 7 - 1,3 кв.м, коридор 1 - 13,2 кв.м., кладову 2 - 1,0 кв.м - залишити в загальному користуванні.

Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу УРСР предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).

Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора).

Відповідно до даних технічного паспорту - квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат жилою площею 40,3 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -19,0 кв.м, 2-а кімната - 9,6 кв.м, 3-я кімната - 11,7 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 7,5 кв.м, ванна кімната площею 2,7 кв.м, вбиральня площею 1,3 кв.м, коридор площею 13,2 кв.м, кладової площею 1,0 кв.м, балкон площею 1,1, лоджія площею 1,7 кв.м, загальна площа квартири складає 68,8 кв.м. (а.с.8)

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2012 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №2604/8737/2012, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Житлово-будівельний кооператив «Харчовик-4» про виділення в натурі частини житлового приміщення. (а.с.46-47)

Як встановлено судом у мотивувальній частині судового рішення: «Як зазначає позивач у позовній заяві та не заперечується сторонами у справі, за усною домовленістю між сторонами, позивач користується кімнатою 19,0 кв.м та кімнатами загального користування - кухнею, ванною кімнатою, вбиральнею та коридором квартири АДРЕСА_1… Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку щодо неправомірності вимог позивача про виділення у власність в натурі частини житлового приміщення у трьохкімнатній квартирі, що є спільною сумісною власністю, набутою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період перебування в зареєстрованому шлюбі, оскільки між сторонами досягнуто згоди щодо спільного володіння та користування майном, що підтверджується сторонами в судовому засіданні, та відсутністю доказів про поділ квартири в натурі без порушення прав співвласників квартири та власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку».

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками, в рівних частках, тобто по 1/2 кожний, квартири АДРЕСА_1, за усною домовленістю між співвласники встановлено порядок користування квартирою - позивач займає кімнату площею 19,0 кв.м, відповідач користується двома іншими жилими кімнатами площею 9,6 кв. та 11,7 кв., ці обставини визнанні сторонами у справі, тому відповідно до ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини визнанні сторонами у справі не потребують доказуванню.

Факт досягнення між співвласниками домовленості щодо порядку користування квартирою підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, донька сторін спору, яка пояснила, що після розлучення з матір'ю відповідач ОСОБА_1 вселився разом з новою дружиною до квартири АДРЕСА_1 та проживав в кімнаті площею 19,0 кв.м, однак влітку 2013 року відповідач разом зі своєю дружиною добровільно виселились з квартири, з цього часу відповідач не намагався вселитись до квартири, а кімната, яку він займав, є вільною до заселення.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України)

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін по справі, на даний час між співвласниками квартири врегульоване питання щодо порядку користування квартирою, в свою чергу позивачем не доведено наявність обставин, які свідчили про обмеження чи звуження прав позивача, як власника, у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, в той же час як зазначено у ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також суд враховує, що в межах даного спору позивач не заявляв вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, пов'язаних з користування спірним житловим приміщенням, та надавати оцінку діям відповідачів щодо здійснення з їх боку перешкод позивачу в користування спірною квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, яким є позивач по справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову.

Суд критично відноситься до позиції позивача, який вважає беззаперечним доказом створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою обставини встановлені в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0013128 від 10 серпня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.356 КК України, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1, якій повідомив про те, що 09.08.2013 року приблизно о 21.00 годині за місцем проживання по АДРЕСА_1 виявив відірваний замок до своєї кімнати комунальної квартири, оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідача протиправних дій, та враховуючи, що 31 жовтня 2013 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0013128 від 10 серпня 2013 року, у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.15), в той же час в силу положень ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов'язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 159 Житлового кодексу УРСР , ст. ст. 358, 360 Цивільного кодексу України, п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 174, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я