Справа № 495/9337/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

02 березня 2016 року м.Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої - судді Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі Завацькій І.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок дійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок дійсним.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

В судове засідання відповідач не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення та просив справу слухати в його відсутність.

В судове засідання третя особа не зявилась, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2014 року позивачка звернулась до відповідача про купівлю житлового будинку №74 по вул.50 років Жовтня, с.Приморське, Білгород-Дністровський район, Одеська область. Сторони між собою домовились про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку.

На підтвердження правочину відповідач ОСОБА_2 надав позивачці розписку, відповідно до якої від зобовязався нотаріально освідчити укладений між ними договір купівлі-продажу житлового будинку.

Після підписання договору купівлі-продажу та сплати грошових коштів, позивачка вселилась до житлового та до теперішнього часу там проживає.

Тривалий час позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з проханням про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку №74 по вул.50 років Жовтня, с.Приморське, Білгород-Дністровський район, Одеська область, але відповідач постійно переносив візит до нотаріуса.

У черговий раз, а саме у грудні 2015 року позивачка звернулась до відповідача про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, а відповідач в свою чергу повідомив позивачці, що у нотаріальному порядку посвідчити вказаний договір купівлі-продажу не можливо, оскільки він власником спірного житлового будинкуу став на підставі боргової розписки від 03 січня 2014 року, яка була укладена з попереднім власником ОСОБА_3 та його заяви від 04.04.2014 року про згоду в рахунок боргу передати житловий будинок.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що вона являється власником житлового будинку, оскільки фактично проживає у ньому, здійснюю поточні ремонти та сплачує комунальні послуги, просила суд визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності.

У відповідності до п.1 Договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_2 продав та передав у власність позивачці ОСОБА_1, яка купила та прийняла у власність житловий будинок під №74 по вул.50 років Жовтня, с.Приморське, Білгород-Дністровський район, Одеська область та сплатила за житловий будинок грошові кошти у розмірі 7000 грн. (сім тисяч).

Але на момент підписання договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 не набув у встановленому законом порядку право власності на вказаний житловий будинок, а також йому не було видано правовстановлюючий документ на житловий будинок, що свідчить про відсутність у відповідача права власності на вказане нерухоме майно.

При укладанні з позивачкою договору купівлі-продажу відповідач вважав себе та діяв як власник нерухомого майна на підставі боргової розписки.

Боргова розписка це письмовий документ, який засвідчує факт укладення договору позики і зобовязання отримувача грошей (речей) - позичальника повернути їх та сплатити або не сплачувати відсотки за договором.

Право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В звязку з цим, згідно ч.2 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Крім того, ч.1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Також, як зазначено в ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З підстав передбачених ст.ст.316, 317, 319, 658 ЦК України, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не мав повного законного право на розпорядження спірним житловим будинком, проводити будь-які дії щодо відчудження житлового будинку, оскільки не перебував у статусі «власника».

Згідно зі ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочином є дія особи, спрямова на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Відповідно до ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218, 220 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, до таких, зокрема. Належить вимога про вчинення правочину у формі, встановленій законом.

У письмовій формі належить вчиняти правочин, щодо яких законом встановлена письмова форма п.4 ч.1 ст.208 ЦК України. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню, зокрема, у випадках встановлених законом ч.1 ст.209 ЦК України. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним ч.1 ст.220 ЦК України.

Однак слід зазначити, що згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації.

Отже проаналізувавши зміст вищезазначених норм, при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Таким чином, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, що під час судового розгляду справи встановлено не було.

Тобто, з державною реєстрацією правочину в розумінні ст. 210 ЦК України відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України закон повязує визначення моменту укладення договору, а відтак і набуття сторонами прав і обовязків за договором житла.

Так, п.п.5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Проте, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст.ст.210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він за вимогами закону підлягає такій реєстрації, не є вчиненим і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

У звязку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України. За таких обставин вбачається, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку оформлений та підписаний сторонами 01 жовтня 2014 року у простій письмовій формі в силу положень ст.ст.640, 657 ЦК України не є вчиненим, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину.

Враховуючи вищезазначене, сукупність зібраних та досліджених судом доказів свідчить про те, що в установленому законом порядку договір купівлі-продажу житлового будинку №74 по вул.50 років Жовтня, с.Приморське, Білгород-Дністровський район, Одеська область між сторонами по справі не укладався, а з зазначених позивачем доводів правові підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем відсутні.

До того ж визнання відповідачем позову свідчить про відсутність спору між сторонами, тому суд вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки згідно зі ст.3 ЦК України захисту в судовому порядку підлягають права, свободи чи інтереси особи в тому разі, якщо вони порушуються, не визнаються або оспорюються.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Керуючись ст.ст.3, 218, 220, 316, 317, 319, 328, 640, 1048 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 197, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок дійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя