Номер провадження: 22-ц/785/4665/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року та на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 липня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

встановила:

08 липня 2008 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд розірвати нотаріально посвідчений договір довічного утримання від 25.05.1999 р. (реєстр. № 1105), відповідно до якого він передав у власність свого сина - відповідача ОСОБА_4 належну йому 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами № 51/53, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Крупської, яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності (реєстр. № 2220) та свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстр. № 2221), виданих Овідіопольською державною нотаріальною конторою 04.08.1989 р. та зареєстрованих в Овідіопольському РБТІ 21.12.1992 р. за реєстр. № 11-96 (далі спірна частина житлового будинку).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 зобовязався довічно повністю утримувати його, забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою та зобовязавшись зберігати в його безкоштовному довічному користуванні вказану частину житлового будинку з надвірними спорудами. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду) та необхідної допомоги була встановлена сторонами договору в розмірі 40 грн. в місяць.

Позивач посилався на те, що починаючи з 2006 р. відповідач перестав виконувати умови вказаного оспорюваного договору довічного утримання, у звязку з чим просив суд визнати за ним право власності на вказану спірну частину житлового будинку.

14.11.2009 р. позивач ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 202372 від 16.11.2009 р. (т.1, а.с.113), у звязку з чим до участі у справі в якості його правонаступників були залучені його доньки: ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Разом з тим, 30.11.2010 р. від ОСОБА_3 та 01.12.2010 р. від ОСОБА_5 до суду були надані письмові заяви про залишення позову без розгляду (т.1, а.с.223-224).

Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2010 року позов ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання був залишений без розгляду (т.1, а.с.226).

04 січня 2011 року ОСОБА_3 звернулась із самостійним позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 25.05.1999 року між батьком сторін ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_4 (т.3, а.с.3-7).

Крім того, 30.06.2010 року ОСОБА_3 звернулась із окремим позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про виділ частки із спільного майна та усунення перешкод у користуванні власністю, в подальшому до участі в якості 3-тіх осіб були залучені: ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності в порядку спадкування після смерті мами належить 1/12 частина спірного житлового будинку, яку вона бажала виділити в натурі (т.2, а.с.3).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.04.2012 року вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_3 на підставі ст. 126 ЦПК України були обєднані в одне провадження (т.2, а.с.175).

За заявою позивачки ОСОБА_3 від 11.04.2016р. було залишено без розгляду її позовні вимоги до третіх осіб: ОСОБА_9 і ОСОБА_10, у звязку з їх смертю (т.4, а.с.70).

3-ті особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є рідним сестрами обох сторін категорично заперечували проти задоволення позову їх сестри ОСОБА_3, вважаючи його незаконним, а дії відповідача по виконанню оспорюваного договору довічного утримання при житті батька ОСОБА_7 щодо повного його утримання та матеріального забезпечення такими, що повністю відповідали умовам договору.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності в порядку спадкування за заповітомбуло відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_11 ставить питання про скасування даного рішення та ухвалення нового, про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_11 ставить питання про скасування ухвали того ж суду від 24 липня 2012 року про відмову в призначенні у справі судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи та постановити ухвалу про призначення у справі вказаних експертиз.

Ухвалою судді-доповідача від 19.05.2016 року було відмовлено у відкриті апеляційного провадження по зазначеній апеляційній скарзі на ухвалу суду від 24 липня 2012 року та включено доводи вказаної апеляційної скарги в якості заперечень до апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_11 не довела суду того, що відповідачем ОСОБА_4 були порушені умови спірного договору довічного утримання.

Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела суду того, що вказаним договором були порушені її права, як правонаступниці ОСОБА_4, який здійснив відчуження спірної частини житлового будинку задовго до своєї смерті, а саме за 10 років.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст.ст. 744-746,748 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу, якою передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ст. 749 ЦК України - у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Крім цього, згідно із ст.ст. 755,756 ЦК України - договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вищевказаного оспорюваного договору довічного утримання від 25.05.1999 р., який був укладений за ініціативою батька ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_4, на особисте прохання батька щодо його довічного утримання, у 1999 р. переїхав з Російської Федерації, де постійно проживав і де розпродав свою нерухомість до смт. Великодолинське, Овідіопольського району, де проживав батько.

Уклавши 25.05.1999 року договір довічного утримання, та на виконання його умов відповідач ОСОБА_4 21.08.2001 року особисто передав своєму батькові відчужувачу ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, що а той час було еквівалентом 5400 грн., що підтверджується особистою письмовою розпискою ОСОБА_7

Справжність тексту написання і підпису відчужувача ОСОБА_7 у вказаній розписці підтверджено висновком експертно-почеркознавчої експертизи № 8253/02 від 12.10.2010 року, згідно якого ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_4 21.08.2001 р. суму в розмірі 5400 грн. (еквівалент 1000 дол. США) в рахунок його утримання за договором довічного утримання і в подальшому ніяких претензій за договором довічного утримання до ОСОБА_4 мати не буде, так як вважає, що їхні розрахунки з ним за вказаним договором довічного утримання остаточними, при чому вважає, що ОСОБА_4 є власником 1/3 частини будинку розташованого по вул. Крупській, 53 в смт. Великодолинське та ніяких претензій до ОСОБА_4 він не має та мати не буде (т. 1 а.с. 214-217).

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обрунтовано виходив із того, що окрім надання відповідачем своєму батьку вищевказаних грошових коштів, він постійно надавав йому різні суми грошових коштів як у вигляді утримання, так і на придбання ліків, одягу та їжі, розуміючи, що отриманої батьком пенсії звісно не вистачає на всі його необхідні потреби.

При цьому, відповідач ОСОБА_4 надав суду оригінали платіжних квитанцій про переказ грошових коштів батьку ОСОБА_7, які в нього збереглися на виконання ним умов договору довічного утримання (т. 3 а.с. 209-211).

Крім того, судом було обгрунтовано встановлено і підтверджено сторонами по справі, що після укладення оспорюваного договору довічного утримання 25.05.1999 р., 15.12.2000 р. батько сторін ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД № 297719 від 15.12.2000 р., до будинку якої він переїхав за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Крупської, 4/2 і де разом із дружиною проживав однією сім`єю і вів господарство до дня своєї смерті. При цьому ОСОБА_7 проживав та був зареєстрований з 2001 року по день смерті за адресою своєї дружини ОСОБА_10: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Крупської.

Зазначені обставини підтверджується довідками Великодолинської с/р від 23.11.2009 р. (т.1 а.с. 144,145,146,168), та безумовно свідчать про те, що ОСОБА_7 добровільно та без примусу, після укладення договору довічного утримання у 1999 р., знявся з реєстрації зі свого будинку № 53 по вул. Крупській в смт. Великодолинське, право власності на 1/3 частину якого за власною волею згідно умов договору довічного утримання передав своєму сину відповідачу ОСОБА_4 і поселився у своєї нової дружини, з якою сумісно проживали і вели спільне господарство.

В свою чергу, після укладення спірного договору довічного утримання відповідач ОСОБА_4 разом зі своєю сімєю поселився у спірній частині житлового будинку, продовжуючи спілкуватись з батьком і надавати йому матеріальну допомогу.

Таким чином, суд першої інстанції встановив безперечний факт того, що починаючи з 25.05.1999 р. (день укладення договору довічного утримання) і до подачі ОСОБА_7 позову до суду 08.07.2008 р., тобто майже на протязі 9 років, останній не заявляв будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до свого сина відповідача ОСОБА_4, якому надав власноруч написану розписку, про що йшлося вище.

Тобто, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що всі вищевказані умови оспорюваного договору довічного утримання повністю виконувались до 08.07.2008 р., поки ОСОБА_7 не подав вищевказаний позов до суду, і підставами подачі якого, як пояснили суду 3-ті особи (рідні сестри сторін), став співмешканець позивачки ОСОБА_3, чоловік якої перебував у той час в місцях позбавлення волі, відбуваючи покарання за вироком суду.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про те, що саме позивач ОСОБА_3 була ініціатором позову батька до суду про розірвання договору довічного утримання, так як зажадала після смерті батька отримати право власності на всю частку вищевказаного будинку в порядку спадкування.

Про зазначені обставини свідчать нотаріально посвідчена довіреність на ведення справ в судах різних інстанцій, виданих за життя і від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_3 від 10.09.2009 р. (реєстр. № 6796), а також нотаріально посвідчений заповіт від цієї ж дати 10.09.2009 р. (реєстр. № 6797), в якому на випадок своєї смерті ОСОБА_7 все своє майно заповідав ОСОБА_3 Вказані документи були посвідчені в один день та у одного і того ж нотаріуса ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 114,172).

Крім того, суд також правомірно встановив, що між позивачкою ОСОБА_3 та її рідним братом - відповідачем ОСОБА_4 і сестрами: 3-їми особами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 склалися довготривалі неприязні стосунки, як продовжуються до теперішнього часу.

Твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що саме вона особисто купувала всі необхідні ліки своєму батькові, утримувала його та особисто надавала йому кошти на придбання одягу, їжі, суд обрунтовано не взяв до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, які маються в матеріалах справи, та які спростовані іншими особами, які беруть участь у справі.

Рідні сестри осіб, які залучені до участі у справі в якості третіх осіб, зазначили, що позивачка умисно приховала день смерті їхнього батька ОСОБА_7, використавши це в подальшому для подачі своїх позовів до суду, створивши ситуацію, при якій вона особисто витрачала кошти на поховання батька, відмовившись від коштів відповідача та 3-їх осіб, які вони їй пропонували отримати на поховання та поминальні обіди після смерті батька.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність доказів невиконання або неналежного виконання відповідачем ОСОБА_4 умов договору довічного утримання, які б стали підставою для його розірвання.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що як було вказано вище, 14.11.2009 року помер первісний позивач у справі ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 202372 від 16.11.2009 р. (т. 1 а.с. 143).

Після його смерті відкрилась спадщина, у звязку з чим до участі у справі в якості його правонаступників були залучені його доньки: ОСОБА_3 і ОСОБА_5, та які в свою чергу надали суду заяву про залишення позову ОСОБА_7 без розгляду (т.1, а.с.223-224).

Як було зазначено вище, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2010 року позов ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання був залишений без розгляду (т.1, а.с.226).

З огляду на викладене, таким чином позивачі розпорядились своїми правами щодо первісних позовних вимог ОСОБА_7, по яким вони були залучені до участі у справі в якості його правонаступників.

У відповідності до ч.1 ст.3, ч.1 ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до вимог, передбачених ч. 2 ст. 37 ЦПК України, всі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника обовязкові для нього так само, як вони були обовязкові для особи, яку він замінив.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачка ОСОБА_3 спочатку вступила в судовий процес як правонаступник померлого ОСОБА_7, то звернувшись до суду з заявою про залишення позову ОСОБА_7 без розгляду, таким чином скористалася правами правонаступника позивача.

Внаслідок цього суд залишив позов відчужувача майна за договором довічного утримання без розгляду, що свідчить про завершення судового спору.

Звернувшись до суду з новим аналогічним позовом, однак уже від свого імені, позивач ОСОБА_3 не довела суду, в чому саме полягає порушення її особистих інтересів оспорюваним договором довічного утримання, який вона намагається розірвати в той час, як до вказаного договору довічного утримання вона особисто не має ніякого відношення, оскільки спірна частина житлового будинку, яка буда відчужена за цим договором, не ввійшла в спадкову масу після смерті ОСОБА_7

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу суду від 24 липня 2012 року про відмову призначити судово-почеркознавчу і судово-технічну експертизи, які включені до апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалене судове рішення, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, яка була відкрита за позовом ОСОБА_7, за заявою останнього ухвалою суду від 01.06.2009 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено питання про те, ким була написана розписка від імені ОСОБА_7 від 21.08.20001 року (т.1, а.с.75).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи текст розписки і підпис в ній виконаний самим ОСОБА_7 та згідно якої 21.08.2001 року останній отримав від сина ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 5400 грн., що було еквівалентом 1000 доларів США (т.1, а.с.215-216).

В подальшому, а саме 14.11.2009 року позивач ОСОБА_7 помер, у звязку з чим до участі у справі в якості його правонаступників були залучені його доньки: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які в свою чергу подали до суду заяви про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області 03.12.2010 року зазначений позов був залишений без розгляду, про що йшлося вище.

Таким чином була завершена цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання.

В подальшому, а саме 04.01.2011 року із самостійним аналогічним позовом до суду звернулась ОСОБА_3 (т.3, а.с.3-7).

ОСОБА_3 не погодилась із висновком вищезазначеної судово-почеркознавчої експертизи і заявила суду клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи (т.3, а.с.115-116).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 липня 2012 року у задоволенні цього клопотання ОСОБА_3 було відмовлено (т.3, а.с.201).

Таким чином, враховуючи, що у справі за позовом ОСОБА_4 вже була проведена судово-почеркознавча експертиза по його розписці про отримання від відповідача ОСОБА_4 5400 грн., в якій була надана вичерпна відповідь щодо особи, яка писала та підписувала розписку, то колегія суддів дійшла висновку про недоцільність проведення аналогічної експертизи по даній справі, де позивачем є ОСОБА_3

З огляду на викладене, та враховуючи, що для вирішення даного спору спеціальних знань в області науки не потребується, як того вимагає ч. 1 ст. 143 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

Аналогічного висновку колегія суддів дійшла і стосовно призначення у справі судово-технічної експертизи, враховуючи також те, що первісний позов ОСОБА_7 ухвалою суду від 03.12.2010 року був залишений без розгляду.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу доводів своїх позовних вимог про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, а також доводів апеляційної скарги в цій частині.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині позовних вимог про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Разом з тим, обгрунтованими і слушними є доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції не розглянув позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про виділ частки із спільного майна та усунення перешкод у користуванні власністю, 3-ті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності в порядку спадкування після смерті мами належить 1/12 частина спірного житлового будинку, яку вона бажала виділити в натурі.

Так, із матеріалів справи вбачається, що із зазначеним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду 30.06.2010 року, в подальшому крім вказаних третіх осіб до участі у справі також були залучені в якості третіх осіб ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (т.2, а.с.3).

за заявою позивачки ОСОБА_3 від 11.04.2016 року було залишено без розгляду її позовні вимоги до третіх осіб: ОСОБА_9 і ОСОБА_10, у звязку з їх смертю (т.4, а.с.70).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.04.2012 року вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_3 на підставі ст. 126 ЦПК України були обєднані в одне провадження (т.2, а.с.175).

На думку колегії суддів обєднання позовів було помилковим, оскільки вказані позовні вимоги не повязані між собою і мають різний предмет спору і обєм доказування.

Разом з тим, від вказаного позову позивач не відмовлялась.

Її заява про уточнення позовної заяви (т.4, а.с.72-76) свідчить лише про уточнення позовних вимог про розірвання договору довічного утримання і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування і жодним чином не свідчить про її відмову від позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про виділ частки із спільного майна та усунення перешкод у користуванні власністю.

Крім того, в матеріалах справи також відсутня ухвала суду про прийняття відмови позивачки ОСОБА_3 від вказаних позовних вимог.

Всі викладені обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_3 не втратила інтересу до розгляду вказаних позовних вимог, бажала їх розгляду, однак суд їх безпідставно не розглянув.

Разом з тим, колегія суддів підкреслює, що не розгляд позовних вимог ОСОБА_3М до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про виділ частки із спільного майна, якою є 1/12 частина будинку, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_14 (т.2, а.с. 11), та усунення перешкод у користуванні цією власністю, жодним чином не впливає на ухвалене судове рішення по позовним вимогам ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме по вказаним позовним вимогам була проведена судова будівельно-технічна експертиза (т.4, а.с.20-39), для проведення якої суд на 3 роки зупиняв провадження у справі: в період з 14 січня 2013 року по 23 лютого 2016 року (т.4, а.с.63). На розгляд вказаної судової експертизи були поставлені питання саме щодо визначення варіантів виділу в натурі 1/12 частини спірного житлового будинку, що свідчить про те, що вказані позовні вимоги не повязані з позовними вимогами, по яким ухвалено судове рішення.

Враховуючи, що ухвалене судове рішення по уточненим позовним вимогам ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання і визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 є законним і обгрунтованим, то не розгляд позовних вимог ОСОБА_3М до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про виділ частки із спільного майна, якою є 1/12 частина будинку, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_14, не може бути підставою для скасування ухваленого судового рішення, оскільки не розглянуті позовні вимоги жодним чином не повязані з тими, які суд розглянув.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_15

ОСОБА_2