АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-7762 Головуючий у 1-й інстанції - Мазур І.В.
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 червня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з онукою,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 пред'явив позов в суд до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з онукою. Просив в порядку усунення перешкод у спілкуванні ОСОБА_4 з онукою ОСОБА_6 зобов'язати ОСОБА_5 негайно повернути ОСОБА_6 за місцем її проживання, яке визначене Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві №501 від 11 серпня 2015 року; визначити ОСОБА_4 порядок спілкування з онукою ОСОБА_6 за визначеним її місцем проживання - АДРЕСА_1, встановивши наступний графік побачень: перша та третя суботи кожного місяця з 10 год. до 17 год., без присутності батьків дитини, з перервою на обідній сон, дитину передавати діду одягнену відповідно до сезону.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Суд визначив ОСОБА_4 порядок спілкування з онукою ОСОБА_6 за місцем проживання її матері ОСОБА_5, встановивши наступний графік їх побачень: перша та третя субота кожного місяця з 10 год. до 17 год. у присутності матері ОСОБА_5 з перервою на обідній сон.

Судом вирішене питання розподілу судового збору між сторонами.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.122-131).

В суд апеляційної інстанції відповідач та третя особа не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток: представнику відповідача ОСОБА_7 - 18 травня 2016 року; уповноваженій особі Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації - 18 травня 2016 року (а.с.140-141).

Третя особа подала суду заяву про розгляд справи у відсутності її представника (146-148).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутності указаних осіб, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення ОСОБА_4 та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

ОСОБА_4 є дідом малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2016 року скасоване рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року, визначене місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги частково та визначаючи ОСОБА_4 порядок спілкування з онукою ОСОБА_6 за місцем проживання її матері - ОСОБА_5, суд першої інстанції, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, виходив з віку дитини та того факту, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визначене місце її проживання разом із матір'ю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визначення порядку спілкування позивача із малолітньою онукою відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом проведена неправильна оцінка доказів, не розглянута позовна вимога ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити йому як діду перешкоди на участь у вихованні онуки та визначено місце побачень з онукою за місцем проживання матері, яке наразі невідоме, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 спочатку заявив вимоги про зобов'язання ОСОБА_8 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_4 з онукою ОСОБА_6 та визначення порідку спілкування з онукою (а.с.2).

Згодом позивач змінив ці вимоги шляхом подання зави про збільшення позовних вимог, відповідно до прохальної частини якої остаточно просив: в порядку усунення перешкод у спілкуванні ОСОБА_4 з онукою ОСОБА_6 зобов'язати ОСОБА_5 негайно повернути ОСОБА_6 за місцем її проживання, яке визначене Розпорядженням Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 501 від 11.08.2015; визначити ОСОБА_4, порядок спілкування з онукою (а.с.49).

Як вбачається зі змісту мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного позивачем рішення районний суд розглянув усі остаточно заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги та частково їх задовольнив, визначивши ОСОБА_4 порядок спілкування з онукою.

Посилання апеляційної скарги на те, що районним судом при вирішенні спору проігноровано Розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 501 від 11.08.2015, яке не скасоване і є обов'язковим до виконання, а ухвалене у подальшому рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яким місце проживання малолітньої дитини , ОСОБА_6, визначене з матір'ю, ОСОБА_5, фактично вирішило питання, що було вирішене у встановленому законом порядку, відхиляються апеляційним судом як безпідставні з огляду на наступне.

Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів урегульовано статтею 19 СК України, відповідно до якої у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

За правилами ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Статтею 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до роз'яснень п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 1 листопада 1996 року № 9, з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Ураховуючи наведені положення чинного законодавства України у їх сукупності та взаємному зв'язку суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке набрало законної сили, рішення органу опіки і піклування з цього питання втрачає свою юридичну силу. Тому при вирішенні даного спору районний суд обґрунтовано виходив з того, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_6, визначене з матір'ю, ОСОБА_5

Посилання апеляційної скарги позивача на те, що оскільки місце проживання матері дитини не визначене і невідоме, суд не мав права визначати йому порядок спілкування із онукою за місцем проживання її матері, відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.

Згідно з преамбулою Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» цей Закон відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ст. 1 Закону).

Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ст. 2 Закону).

Відповідно до положень ст. 3 цього Закону свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

За правилами ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У даному конкретному випадку відповідно до реєстрації місця проживання постійне місце проживання ОСОБА_5 на час вирішення справи - це квартира АДРЕСА_2 (а.с.71). Водночас, представник позивача, ОСОБА_3. (його син і батько дитини), в ході апеляційного розгляду повідомив, що 7 червня 2016 року ухвалене рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування цим житлом. Таким чином, діючи на власний розсуд, відповідач використовує гарантовану їй законом свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України.

Ураховуючи вищенаведені положення чинного законодавства у контексті обставин даної справи, коли судом визначене місце проживання дитини разом з матір'ю, ОСОБА_5, і на час розгляду цієї справи малолітня ОСОБА_6 досягла віку лише чотирьох повних років, районний суд обґрунтовано визначив порядок спілкування позивача з онукою за місцем проживання її матері.

Водночас, доводи апеляційної скарги позивача про те, що районний суд, визначивши проведення побачень у присутності матері, безпідставно обмежив його у спілкуванні з онукою, оскільки між сторонами склались неприязні відносини і це може негативно відобразитися на спілкуванні, заслуговують на увагу з огляду на наступне.

З наявних у матеріалах справи численних листів та звернень ОСОБА_4 убачається, що він має з онукою дуже тісний контакт, добре обізнаний по стан здоров'я та потреби дитини, вміє здійснювати догляд за нею.

Будь-яких доказів того, що дитина боїться свого діда, ОСОБА_4, чи з інших причин не може спілкуватися з ним особисто, у розпорядженні суду немає.

Таким чином, перешкоди для безпосереднього спілкування позивача зі своєю онукою без участі та/чи присутності матері відсутні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з його резолютивної частини слів «у присутності матері ОСОБА_5».

Керуючись ст.303, 307-309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року змінити.

У абзаці другому резолютивної частини рішення слова «у присутності матері ОСОБА_5» виключити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Д.Р. Гаращенко

Т.О.Невідома