Справа № 720/610/16-ц
Провадження № 2/720/371/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

позивачки ОСОБА_1

третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 сільської ради Новоселицького району Чернівецької області та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 28 березня 2010 року померла її мати ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по вул. Штефана чел ОСОБА_4, № 12 в с. Припруття Новоселицького району. Як спадкоємець за заповітом вона своєчасно прийняла спадщину. Інших спадкоємців немає. Однак, оскільки спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, вона не може оформити на себе право власності на спадщину. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_7.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила, що домоволодіння, яке розташовано по вул. Штефана чел ОСОБА_4, № 12 в с. Припруття Новоселицького району було побудовано її батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_7. На час смерті її батька ОСОБА_8 у домоволодінні проживали її матір ОСОБА_7, вона та іі брати ОСОБА_9та ОСОБА_10. Вважає, що після 1991 року домоволодіння автоматично перейшло по погосподарській книзі сільської ради від батька до її матері, а тому після смерті її матері відкрилася спадщина на вказане домоволодіння в цілому, яку вона своєчасно прийняла, у звязку із чим, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Треті особи, які не заявили самостійних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов визнали частково та висловили думку про те, що померлі брати позивачки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також успадкували після смерті свого батька ОСОБА_8 певну частку домоволодіння, яке розташовано по вул.. Штефана чел ОСОБА_4, № 12 в с. Припруття Новоселицького району, а тому в цій частині необхідно відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_11 показала суду, що будівництво домоволодіння, яке розташоване по вул. Штефана чел ОСОБА_4, № 12 в с. Припурття Новоселицького району розпочалося в 1961 році та було закінчено в 1964 році після одруження ОСОБА_8 з її сестрою ОСОБА_7.

Свідок ОСОБА_12 показав суду, що 08 лютого 2016 року ним було виготовлено технічну документацію на домоволодіння, яке розташоване по вул. Штефана Чел Маре, № 12 в с. Припруття Новоселицького району Чернівецької області. У характеристиці житлового будинку вказаного домоволодіння, рік закінчення його побудови 1961 рік ним був зазначений зі слів замовника ОСОБА_1.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, третіх осіб, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що по вул. Штефана чел ОСОБА_4, № 12 в с. Припруття Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд.

Дане домоволодіння відносилося до категорії робочих дворів і було побудовано подружжям ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до 1972 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини.

Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.

Так, у 1961 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них.

Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.

Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діючий на час закінчення побудови господарських споруд домоволодіння, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З актового запису про одруження ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вбачається, що вони уклали свій шлюб 24 лютого 1964 року.

Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді ОСОБА_8, на час коли останній перебував у шлюбі з ОСОБА_7, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них.

29 липня 1982 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується актовим записом Боянівської сільської ради Новоселицького району про його смерть № 46.

Таким чином, після його смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого.

Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь

кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні.

З актових записів Боянівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про народження ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_13 вбачається, що їх батьками були ОСОБА_8 та ОСОБА_7.

З витягу з особового рахунку № 479 погосподарської книги Боянської сільської ради та довідки Боянської сільської ради № 200 від 26 травня 2016 року вбачається, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_8 та протягом шестимісячного терміну після його смерті у спадковому домоволодінні були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_7 та діти - ОСОБА_13, ОСОБА_10 та ОСОБА_9.

Матеріалами справи встановлено, що протягом шестимісячного терміну після смерті ОСОБА_8 жоден з його спадкоємців не відмовився від прийняття спадщини.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті ОСОБА_8 як спадкоємці по закону першої черги по 1/8 частці домоволодіння своєчасно прийняли його дружина ОСОБА_7 та діти ОСОБА_13, ОСОБА_10 та ОСОБА_9, які на час та після смерті спадкодавця проживали у спадковому домоволодінні, чим фактично вступили у володіння та користування спадковим майном.

Твердження позивачки та її представника про те, що спадкове домоволодіння належало тільки її матері ОСОБА_7, оскільки після 1991 року домоволодіння автоматично перейшло до неї по погосподарській книзі сільської ради, є помилковим, оскільки суперечить законодавству, діючому на час забудови домоволодіння та відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, а також порушує права та інтереси інших спадкоємців.

Після смерті 28 березня 2010 року ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 5/8 частину домоволодіння, а саме на 1/8 частину, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 та на 1/2 частину - її частку у спільному сумісному майні подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до заповіту, який був складений 19 березня 2008 року та посвідчений секретарем Припрутської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець ОСОБА_7 заповіла позивачці ОСОБА_1 все своє майно.

Спадщину після смерті ОСОБА_7 позивачка прийняла своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи

Однак, у звязку із смертю спадкодавці та відсутністю за нею правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, в у відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У звязку з вищевикладеним, суд оцінюючи у сукупності досліджені докази, вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності 3/4 частки спадкового домоволодіння, а саме на 1/8 частку в порядку спадкування по закону після смерті свого батька ОСОБА_8 та на 5/8 частки в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_7.

У задоволенні решти частини позовних вимог слід відмовити за безпідставністю, оскільки спадщину на 1/4 частку домоволодіння після смерті ОСОБА_8, по 1/8 частині за кожним, також прийняли як спадкоємці першої черги за законом його діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

На підставі ст.ст. 328, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 524, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 3/4 частки домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А», літньої кухні літера «Б», сараїв літера «В», «Г», «Е», «Є», «Ж», навісу літера «Д», вбиральні літера «З», колодязя № 1, огорожі № 2-4 та яке розташовано по вул. Штефана чел ОСОБА_4, № 12 в с. Припруття Новоселицького району Чернівецької області, а саме на 1/8 частку в порядку спадкування по закону після смерті свого батька ОСОБА_8 та на 5/8 частки в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_7.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: