Справа № 291/1076/16-ц
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2016 року

Ружинський районний суд Житомирської області

в складі : головуючого - судді Руденко З.Б.,

за участю секретаря Шахрай Н.П.,

представника позивачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ружині Житомирської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_2,

ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк Приватбанк,

про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, виключення запису з Реєстру іпотек та заборон відчуження,

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом, в якому просили визнати недійсним кредитний договір №ZROWGA00004239 від 15.02.2008р., укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБПриватБанк, визнати недійсним договір іпотеки б/н від 18.02.2008р., укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ"ПриватБанк"на забезпечення вищевказаного кредитного договору, а також виключити з Реєстру іпотек та заборони відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки б/н від 18.02.2008р., укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ КБ"ПриватБанк", а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою:Житомирська область, Ружинський район, смт.Ружин, вул.50-річчя Жовтня, 16, та на праві власності належить ОСОБА_3

Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовують наступним:

-кредитний договір №ZROWGA00004239 від 15.02.2008р., укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБПриватБанк за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, оскільки передбачає надання та повернення кредиту в іноземній валюті, відтак, є валютною операцією, хоча єдиним законним засобом платежу в Україні є гривня, а для здійснення такої валютної операції необхідна індивідуальна ліцензія ОСОБА_4 банку України;

- банк порушив право позивача ОСОБА_2 як споживача на інформацію, не попередивши його про ризик знецінення національної валюти України, а відтак, надання кредиту в іноземній валюті в зв'язку з подорожчанням долара США порушує майнові інтереси вказаного позивача, оскільки банку буде повернуто значно більше коштів в національній валюті, ніж було домовлено в день укладення оспорюваного Договору;

2

- зміст спірного Договору суперечить вимогам ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки банк перед укладенням договору не надав позивачу ОСОБА_2 як споживачу фінансової послуги всієї повноти необхідної інформації, в тому числі щодо умов надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації щодо умови кредитування; не попередив вказаного позивача про те, що вартість кредиту може істотно зрости через різку зміну курсу долара США по відношенню до гривні;

-зміст спірного Договору суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки не містить зміни порядку Договору, який би враховував би інтереси позивача ОСОБА_2 , надає банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні.

Таким чином, позивачі вважають, що при укладенні ПАТ КБ "ПриватБанк" з ОСОБА_2 кредитного договору №ZROWGA00004239 від 15.02.2008р. в іноземній валюті було порушено вимоги ст.203 ЦК України, так як його зміст суперечить вимогам законодавства України; не було вільного волевиявлення ОСОБА_2 щодо підвищення відсотків під час підписання Договору; правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які стосувались підвищення сум по кредитному Договору. А тому позивачі вважають, що порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме, порушення вимог статті 525 ЦК України, є підставою для визнання оспорюваного кредитного Договору недійсним.

Оскільки вказаний кредитний Договір був забезпечений договором іпотеки, укладеним відповідачем з ОСОБА_3, то позивачі вважають і його недійсним.

Позивачі в судове засідання не з'явились, подали заяву, в якій просили справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги підтримали (а.с.85).

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Пояснила суду оспорюваний кредитний договір №ZROWGA00004239 від 15.02.2008р. є споживачим договором, а тому повинен відповідати вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Не погоджується із заявою представника відповідача щодо застосування наслідків пропущення позивачами строків позовної давності та відмови в позові з вказаної підстави, оскільки вважає, що про порушення свого права позивачі дізнались лише в 2016 році під час розгляду в Ружинському районному суді справи за позовом ПАТ КБ"ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним договором.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення відносно позову, в якому просить справу слухати у його відсутність, просить застосувати наслідки пропущення позивачем строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову (а.с.64-71).

В письмовому заперечені відносно позову представник ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти- це гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі банківської ліцензії, яка була в наявності у ПАТ КБ"Приватбанк" на час укладення оспорюваного кредитного Договору. Крім того, зазначає, що на час укладення кредитного Договору 14.02.2008р. Закон України "Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів у іноземній валюті.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне.

Відповідно до кредитного договору №ZROWGA00004239 , укладеного 15 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством " Комерційний банк"ПриватБанк" , правонаступником якого на даний час є відповідач - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк"ПриватБанк", та ОСОБА_2 , останній отримав споживчий кредит в сумі 25 тис. 500 доларів США на строк до 14 лютого 2028 року зі сплатою 1.00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.99-101).

3

Вказаний договір підписаний ОСОБА_2, який своїм підписом підтвердив , що ознайомлений з метою, для якої кредит може бути витрачений (п.8.1 Договору -20тис.доларів США на споживчі цілі, 5 тис. 500 доларів США -на сплату страхових платежів); ознайомлений з формою його забезпечення (п.8.3 Договору), типом відсоткової ставки та суми, на яку кредит може бути виданий (п.8.1 Договору); з невід'ємними частинами укладеного ним договору, а саме: з Детальним описом загальної вартості кредиту та Графіком погашення кредиту (п.8.9 Договору); із строком, на який кредит може бути одержаний (п.8.1 Договору) та можливістю дострокового повернення кредиту та умов такого повернення (п.2.4.1 Договору), тощо.

На виконання п. 8.3 вказаного Договору, яким передбачено, що забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека будинку, загальною площею - 81.9 кв. м., що знаходиться за адресою: Житомирська область, Ружинський район, смт.Ружин, вул.50-річчя Жовтня, 16, 18 лютого 2008 року між ОСОБА_3, як власником вказаного будинку, та ЗАТ "КБ"ПриватБанк" було укладено договір іпотеки (а.с.104-107).

Обставини укладення кредитного договору та договору іпотеки позивачами не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню (ч. 1 ст.60 ЦПК України).

Починаючи з 2008 р. по 2015р. ОСОБА_2 свої зобов'язання за вказаним кредитним договором щодо щомісячної сплати відповідачу коштів в рахунок погашення отриманого кредиту виконував не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 01.07.2015р. заборгував ПАТ "КБ"ПриватБанк" 24267.62 доларів США, в тому числі 20555.97 доларів США -заборгованість за кредитом, що встановлено рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 21.03.2016р., яке набрало законної сили (а.с.34).

За змістом ст.11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 , 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

4

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 вказаного Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п."в" ч. 4 ст.5 вказаного Декрету, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_4 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 14.10.2004р. №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_4 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з ліцензією, виданою Закритому акціонерному товариству Комерціному банку"ПриватБанк" ОСОБА_4 банком України 04 грудня 2001 року за № 22 та дозволу 22-2 від 29.07.2003р. ЗАТ "КБ"ПриватБанк" має право , зокрема, здійснювати неторговельні операції з валютними цінностями та ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезедентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22.09.2011р. " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг, згідно з яким частину 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

5

Проте, оспорюваний позивачами кредитний договір №ZROWGA00004239 ,укладений сторонами 15 лютого 2008 року і на час його укладення Закон України "Про захист прав споживачів" непередбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

За таких обставин доводи позивачів про те, що ПАТ КБ"ПриватБанк" було неправомірно надано кредитні кошти в іноземній валюті на час укладення спірного договору є безпідставними.

Посилання позивачів на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним також є безпідставним, оскільки відповідно до п. 3 ст.3 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ч. 1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено.

Крім того, відповідно до ст.36 Закону України "Про ОСОБА_4 України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються ОСОБА_4 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачами не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст.617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, позивач зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Під час укладення кредитного договору ОСОБА_2 ознайомився і погодився з його умовами, підписавши його.

У випадку ненадання необхідної інформації про умови кредитування, умов надання кредиту ОСОБА_2, як позичальник, мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

6

Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" . Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частиною 6 ст.18 вказаного Закону передбачено, що у разі коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Під час укладення кредитного договору ПАТ КБ "ПриватБанку" не були відомі обставини щодо можливого зростання курсу долара США внаслідок фінансової кризи, а тому він не міг попередити про це позичальника. Крім того, ризик настання негативних наслідків внаслідок можливого зростання курсу іноземної валюти фінансової кризи або можливого його зменшення внаслідок економічного зростання несуть сторони кредитного договору.

Умовами кредитного договору (п. 2.3.1), щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право ПАТ КБ"ПриватБанку" в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов, з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника. Тому не можна розглядати ці умови дискримінаційними та такими, що порушують права позичальника.

Крім того, якщо таке підвищення процентної ставки відбулося після 01.12.2009 р., тобто після набрання чинності Закону України від 12.12.2008р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", за наявності відповідних положень у кредитному договорі, позивач не позбавлений можливості оспорити розмір нарахованих процентів. (Постанова Верховного Суду України від 19.12.2012 р. у справі № 6-149цс12).

Не відповідає дійсності твердження позивача про те, що кредитний договір не містить положень щодо порядку зміни його умов, припинення договору. Пунктами 6.2, 6.3 кредитного договору передбачені випадки зміни та припинення кредитного договору.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо несправедливих умов договору про надання споживчого кредиту. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, позивач послався тільки на істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін за угодою.

Суд прийшов до переконання , що як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач ОСОБА_2 був згоден з умовами договору. Він був вільним у виборі фінансових установ для отримання кредиту і у виборі форми кредитування.

Виходячи з вищевказаного, у задоволенні вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту необхідно відмовити. Вимог про визнання недійсними окремих положень договору про надання кредиту позивачами не заявлено.

Вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та виключення запису про іпотеку з Реєстру іпотек та заборони відчуження нерухомого майна є похідними від вимог про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, а тому в задоволенні цим вимог необхідно також відмовити.

Посилання представника відповідача на необхідність відмови в задоволенні позову в зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності суд вважає необгрунтованим, оскільки за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

7

Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи і пропущення таких строків є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

В той же час по даній справі судом не встановлено порушення прав позивачів, а тому і наслідки пропущення позивачами строку позовної давності судом не застосовуються.

Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що посилання представника позивачів на те, що строк позовної давності повинен обраховуватись з часу прийняття 21.03.2015р. рішення Ружинським районним судом про стягнення заборгованості за кредитним договором також є необгрунтованим, оскільки про існування оспорюваного кредитного договору ( та про можливе порушення внаслідок його укладення їхніх прав) сторони знали в день його підписання, тобто понад 8 років тому, а саме: 15.02.2008р.

Керуючись ст.ст. 5, 192, 203, 215, 216, 524, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" від 19.02.1993р., Законом України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк Приватбанк, про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, виключення запису з Реєстру іпотек та заборон відчуження - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя З. Б. Руденко.