АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року в справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням зменшених позовних вимог просило стягнути з відповідача суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 08.04.2008в розмірі 6 852,59 дол. США та 885,61 грн.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про розірвання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 08.04.2008.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.12.2015 первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №0 укладеного 08.04.2008 у розмірі 6 852,59 доларів США та 885,61 грн., з яких: 6 852,59 доларів США - заборгованість за кредитом; 885,61 грн. - пеня за прострочення сплати за кредитом. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати у справі у вигляді судового збору 1 302,48 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору №0 від 08.04.2008 відмовлено.

Справа № 759/22174/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3104/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Посилається на те, що рішення ухвалено із неповним з'ясуванням та недоведеністю судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. В обґрунтування своїх доводів вказує, що Банком було грубо порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168. Зазначила, що наявні підстави передбачені ст. 652 ЦК України для розірвання кредитного договору, у зв'язку з істотною зміною обставин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що відповідачем не доведено наявності одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для розірвання кредитного договору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2008 між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 33 500 доларів США, що еквівалентно 169 175 грн., а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і виконати свої зобов'язання згідно з договором у повному обсязі не пізніше 08.04.2015 (а. с. 5-13). Банк виконав свої зобов'язання, надавши кредитні кошти відповідачу відповідно до виписки по рахунку НОМЕР_1 (а. с. 22). Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує. 06.11.2014 ПАТ «УкрСиббанк» зверталося до ОСОБА_3 з вимогою про оплату заборгованості та було попереджено про наслідки невиконання умов зазначеного договору (а. с. 27), однак, відповідачем кошти не були повернуті, у зв'язку з чим, станом на 26.02.2015 виникла заборгованість у розмірі6 852,59 доларів СШАзаборгованість за кредитом та 885,61 пеня за прострочення сплати за кредитом відповідно до довідки-рахунку (а. с. 50-58). Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. ОСОБА_3, вважаючи, що ПАТ «УкрСиббанк» при укладенні вищевказаного кредитного договору та наданні відповідного кредиту було припущено кілька грубих порушень законодавства України, не попереджено позичальника про всі можливі ризики при його отриманні, а саме не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами, порушення порядку здійснення операцій з валютними цінностями, звернулася із зустрічним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитом, враховуючи наступне.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відповідач, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Відповідно до матеріалів справи відповідач, всупереч умов вищевказаного кредитного договору, перестав сплачувати кошти, внаслідок чого станом на 26.02.2015 виникла заборгованість у розмірі6 852,59 доларів СШАзаборгованість за кредитом та 885,61 пеня за прострочення сплати за кредитом відповідно до довідки-рахунку (а. с. 50-58).

Таким чином, у відповідача перед Банком виникли зобов'язання щодо повернення заборгованості за вищевказаним кредитом.

За змістомстатті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (далі Закону) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що в суді першої інстанції було встановлено, що відповідач свої обов'язки за вищезгаданим кредитним договором не виконав, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми заборгованості правильними.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову.

Висуваючи вимоги про розірвання кредитного договору №0 від 08.04.2008ОСОБА_3 -позивач за зустрічним позовом, зазначила, що дії ПАТ «УкрСиббанк» суперечать вимогам законодавства та призвели до нівелювання позитивних властивостей кредиту, отриманого позивачем згідно договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. ПАТ «УкрСиббанк» не було попереджено позичальника про всі можливі ризики при його отриманні, а саме: не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами, та Банком порушено порядок здійснення операцій з валютними цінностями.

Частиною 2 ст. 651 ЦК встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 15, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 №5 при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Ставлячи питання про розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України, позивач повинен у відповідності до ст. 60 ЦПК України довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Пунктом 7.21 укладеного між сторонами кредитного договору позичальник шляхом підписання цього договору підтвердив, що відсутні будь-які перешкоди для його виконання, та будь-які судові розслідування (спори), розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно вплинути на фінансовий стан та кредитоспроможність позичальника; повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними; перед укладенням цього договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 11).

Виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

На підставі викладеного, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів вважає правильними, оскільки є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому не підлягають задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги абзацу 2 пункту 1.1. Кредитного договору, де зазначено, що сторони погодили, що у разі надання Банком кредиту у швейцарських франках «Позичальник, укладаючи договір, усвідомлює можливості виникнення курсових різниць», тобто про валютні ризики відповідач був повідомлений Банком лише щодо швейцарських франків, хоча валютою кредитного договору були долари США, на думку колегії суддів висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Також не спростовують висновки суду першої інстанції і посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи по суті, суд першої інстанції не надав оцінки діяльності Банку щодо його дій з валютними цінностями (наявність банківської ліцензії).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 вищезгаданого Декрету.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини дають можливість зробити висновок про те, що на час укладення вказаного кредитного договору єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З урахуванням того, що наявність генеральної ліцензії у Банку, відповідачем не спростовувалась, зазначені посилання в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук