Справа № 212/1873/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі: головуючого-судді Борис О.Н., з участю секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, уточнивши вимоги в травні 2016 року, просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ЦГЗК») на свою користь суму 2011,80 грн. невиплаченої заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні без урахування податків, а також 54382,32 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2004 року по 31 грудня 2009 року без урахування податків. Також, просить стягнути на свою користь 5000 гривень моральної шкоди спричиненої невиплатою заробітної плати та судові витрати по справі.

На підтвердження заявлених вимог позивачка вказала, що працювала на ПАТ «ЦГЗК» сепараторником 4-го розряду на дробильній фабриці з 28.06.1982р. до 09.02.2004р. Наказом по ПАТ «ЦГЗК» від 10.02.2004 року за № 24к/112 вона була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП, у звязку із виходом на пенсію. При звільненні з нею був проведений розрахунок, але в січні 2016р. позивачка дізналась, що відповідно до п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003- 2004р.р. (надалі Галузева угода 2003-2004рр.) відповідач при звільненні зобовязаний був виплатити їй вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, оскільки позивачка пропрацювала на підприємстві більше ніж 20 років, як передбачено Галузевою угодою 2003-2004 рр. Відповідачем було лише нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а одноразова допомога при звільненні у звязку з виходом на пенсію їй не нараховувалась.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в позові в повному обсязі, зазначив, що розрахунок з позивачкою при звільненні був проведений в повному обсязі , відповідно до норм діючого на той час законодавства, при цьому Колективним договором ПАТ «ЦГЗК» на 2004 рік не було взагалі передбачено виплату допомоги при звільненні, також вважали, що строки позовної давності сплинули, обґрунтовуючи доводи письмовими запереченнями.

Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3) працювала на дробильній фабриці ПАТ «ЦГЗК» на посаді сепараторника 4-го розряду у період з 28.06.1982р. до 09.02.2004р. (а.с.4-5).

Як вбачається із запису № 25 трудової книжки позивачки, Наказом від 10.02.2004 року за № 24к/112 вона була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП, у звязку із виходом на пенсію (а.с.5).

Пунктом 1.12 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу Згідно України на 2003-2004 роки передбачено, що вона набуває чинності з 01.01.2003 року і діє до укладання нової або перегляду цієї. (а.с.6).

Згідно п.п.1.4, 1.5 Галузева Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України незалежно від форм власності і господарювання. Норми і положення Угоди є обовязковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у підписанні Угоди (а.с.6).

На виконання п.6.1 Галузевої Угоди, сторона власника зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому Колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати (а.с.6-зворот).

З аналізу змісту Колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на 2004 рік, судом встановлено та підтверджено представником відповідача, що вказаний документ не передбачає жодних виплат працівникам при виході на пенсію, залежно від стажу їх роботи (а.с.75-90).

З вищевикладеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 р.р. не знайшли свого відображення у Колективному договорі підприємства на 2004 р., в частині гарантій прав працівників на одноразову допомогу при виході на пенсію залежно від стажу роботи, та не застосовані відповідачем під час звільнення позивача, з приводу чого між сторонами виник спір.

Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин умови саме Галузевої Угоди на 2003-2004 р.р., виконання якої є обов'язком відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно зі ст. 16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років, що є єдиною підставою для отримання нею при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати відповідно до умов Галузевої угоди.

Згідно довідки № 490 від 30.03.2016р. (а.с.20-зворот) середньомісячна заробітна плата позивачки ОСОБА_1 за два останні місяці перед звільненням становить 670 грн. 60 коп., отже при звільненні відповідач у відповідності до вимог Галузевої угоди зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 2011 грн. 80 коп.

Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо віднесення одноразової допомоги при звільненні на пенсію до заробітної плати, оскільки це є «іншою заохочувальною виплатою» відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_6 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які їй належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Таким чином, станом на день звільнення позивачки ОСОБА_1 із займаної посади 09.02.2004 року відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію, передбачену Галузевою угодою, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивачка ОСОБА_1 просила суд, стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 54382 грн. 32 коп. за період з 10.02.2004 року до 31.12.2009 року.

Так, згідно зі статтею 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Саме таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Суд погоджується з доводами представника позивача та наведеними розрахунками суми середнього заробітку : 36,72 (грн.) х 1481 ( роб. день) = 54382, 32 грн, де 36,72 розмір середньоденної зарплати.

Крім того, підлягають частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11. 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Заперечення відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, однак заслуговують на увагу доводи з приводу розміру спричиненої моральної шкоди.

Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 2 000 гривень.

Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в січні 2016 р., а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право.

Окрім того, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору в сумі 551 грн.21 коп.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.2 ст. 124 Конституції України, ст. 47, 116, 117, 237-1, 238 Кодексу Законів про працю, Законом України «Про оплату праці», ст. 3, 27, 31, 84, 118, 120, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільнені вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1:

- одноразову вихідну допомогу в розмірі 2011 (дві тисячі одинадцять) гривень 80 копійок;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54382 грн 32 коп ;

- моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень;

- судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Суддя: О. Н. Борис