Справа №489/7642/15-ц 30.05.2016 30052016 30.05.2016
Провадження №22-ц/784/1311/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/7642/15-ц Головуючий І інстанції Кокорєв В.В.
Провадження № 22-ц/784/1311/2016 Доповідач Темнікова В.І.
Категорія 24
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2016 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі :
головуючого Темнікової В.І.,
суддів Маляренко І.М., Прокопчук Л.М.,
за участю секретаря Гавор В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року у справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання, -
В С Т А Н О В И Л А :
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року позов Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ компенсацію фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі за період навчання у розмірі 31756,29 грн., а також судовий збір у розмірі 1378 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду із запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, надавши пояснення, аналогічні змісту заперечень на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно із ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Судом першої інстанції було встановлено, що 26.09.2011 між позивачем, відповідачем та Управлінням МВС України в Миколаївській області укладено тристоронній договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ. У 2011 році відповідач був зарахований курсантом 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки, освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за спеціальністю «правоохоронна діяльність» до Одеського державного університету внутрішніх справ, був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання. 21 червня 2014 року відповідач успішно закінчив Одеський державний університет внутрішніх справ, отримав диплом фахівця та був направлений до УМВС України в Миколаївській області для подальшого проходження служби, у зв`язку з чим позивач повністю виконав свої зобов`язання відповідно до договору. Відповідно до укладеного договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України від 26.09.2011 року відповідач був зобов`язаний після закінчення навчання працювати в органах внутрішніх справ не менше трьох років. Однак, відповідно до наказу від 29.12.2014 №345о/с ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням за п. 64 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, відповідач не виконав умов договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України від 26.09.2011 року, у зв`язку з чим виникли підстави для відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі за період навчання.

Загальна сума коштів, які МВС України витратило на навчання ОСОБА_1 склала 31756,29 грн. Матеріали справи містять детальний розрахунок витрат. З вказаною довідкою відповідач ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про міліцію» особи начальницького складу ОВС, які звільняються зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утримання у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2.3.6 договору від 26.09.2011 у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 цього договору, відповідач зобов`язався відшкодовувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. В договорі від 26.09.2011 сторонами погоджено, що відповідно до п. 2.3.5 після закінчення навчання ОСОБА_1 зобов`язувався прибути до місця призначення, приступити до виконання службових обов`язків та працювати не менше трьох років. До стверджень відповідача про те, що п. 2.3.6. передбачено звільнення з ОВС до встановленого трирічного терміну перебування на службі, а його перебування на службі становить 3 роки 4 місяці 23 дні, суд віднісся критично, так як вказаним пунктом передбачено трирічний термін перебування на службі саме по закінченню навчання. Критично суд віднісся також до стверджень відповідача про те, що наслідки п. 2.3.6. договору мають місце у разі звільнення за підставами, передбаченими п. 3 договору, а серед них відсутня така підстава, як звільнення за власним бажанням.

Також суд виходив з того, що відшкодування витрат на навчання за договором має місце у двох випадках: у разі відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами передбаченими п. 3 договору. Проте, з п. 2.3.6. договору слідує, що обставини, перелічені п. 3 договору стосуються першого випадку - відрахування з навчального закладу і не можуть стосуватись питання звільнення. Сама редакція п. 2.3.6 договору щодо наслідків звільнення містить закінчену конструкцію, що передбачає необхідні елементи для її застосування. Критично суд віднісся також і до посилання відповідача щодо порушення його конституційного права на вільний вибір місця роботи у зв`язку з трирічним відпрацюванням, оскільки договором передбачено можливість звільнення, однак з відшкодуванням витрат. Відповідач взяв на себе такі зобов`язання за договором. При цьому законодавчо, а саме відповідно до ч.2 ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» визначено можливість укладення тристоронніх договорів про підготовку фахівців у Вищих навчальних закладах. В даному випадку в договорі від 26.09.2011 сторонами погоджено, що відповідно до п. 2.3.5 після закінчення навчання відповідач зобов`язувався прибути до місця призначення, приступити до виконання службових обов`язків та працювати не менше трьох років. Вказаний договір був погоджений між сторонами, відповідач надав свою згоду з його умовами, що підтверджується його підписом. Посилання відповідача на той факт, що він з 27.01.2015 року перебуває на посаді оперуповноваженого оперативного відділу Миколаївського слідчого ізолятора, не є на думку суду підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки має місце факт його звільнення з 31.12.2014р. Не має правового значення в даному випадку і довідка про те, що відповідач на даний час продовжує навчання для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня "спеціаліст", адже предметом договору від 26.09.2011 була підготовка фахівця за освітньо-кваліфікаційним рівнем "бакалавр".

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що згідно з п.2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справі, затверджених постановою КМУ № 313 від 01 березня 2007р. відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. У п. 3 Порядку зазначено, що витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог ЦК України. Згідно з п.6 Порядку у разі відмови особи від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Відповідно до п. 2.1 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 30 липня 2007 року № 863/14130 відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на: грошове забезпечення, продовольче забезпечення, речове забезпечення, медичне забезпечення, перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад, оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач звільнився з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, не відшкодувавши університету фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, тому вони підлягають примусовому стягненню з нього.

Колегія суддів вважає, що висновки суду щодо наявності самого по собі обов`язку відповідача компенсувати позивачу витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі за період навчання, є обґрунтованими, оскільки підстави та порядок відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України врегульовані Законом України "Про міліцію" та постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року N 313, якою затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України (далі - Порядок).

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію" підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Згідно положень частини сьомої цієї статті, яка кореспондується з пунктом першим Порядку, курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Виходячи з положень зазначених нормативних актів та встановлених у справі обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач повинен відшкодувати витрати, пов`язані з його навчанням у вищому навчальному закладі МВС України, так як він звільнився з органів внутрішніх справ за власним бажанням протягом трьох років після закінчення вузу, що свідчить про те, що він відмовився від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу.

В зв`язку з викладеним не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно не застосування при вирішенні даного спору положень постанови КМУ № 992 від 22 серпня 1996р. «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», оскільки даний Порядок регулює порядок працевлаштування та відшкодування витрат на навчання всіх студентів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, тобто він є нормативним актом загальної дії, а Порядок № 313, затверджений постановою КМУ України від 1 березня 2007 року, регулює порядок працевлаштування та відшкодування витрат на навчання саме курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, тобто є в даному випадку спеціальною нормою права, яка і повинна застосовуватися до конкретних спірних правовідносин. У зв`язку з викладеним не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності Порядку № 992 від 22.08.1996р. Конституції України, Міжнародній Конвенції «Про застосування примусової праці» та Закону України «Про вищу освіту», а також не врахування судом при прийнятті рішення Указу Президента України від 23 січня 1996р. «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», який зобов`язує студентів після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж 3 роки. Тому суд правомірно не взяв до уваги те, що відповідач після звільнення з ОВС з 27 січня 2015р. працює на посаді оперуповноваженого оперативного відділу Миколаївського слідчого ізолятора, тобто продовжує працювати у державному секторі, оскільки як правильно зазначив суд, в договорі від 26.09.2011 сторонами було погоджено, що відповідно до п. 2.3.5 після закінчення навчання відповідач зобов`язувався прибути до місця призначення, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений замовником та працювати не менше трьох років. При цьому згідно даного договору здійснювалася підготовка фахівця саме для підрозділів міліції громадської безпеки, а не співробітника Державної пенітенціарної служби України, яка згідно Указів Президента України від 22.04.1998р., від 12.03.1999р. та від 09.12.2010р. № 1085 не підпорядкована МВС України. Після отримання диплому відповідач був направлений для подальшого проходження служби до УМВСУ в Миколаївській області, де і був призначений на посаду дільничого інспектора міліції сектору дільничих інспекторів міліції Ленінського РВ ММУ УМВСУ в Миколаївській області наказом № 140 о/с від 23.06.2014р., але наказом № 345 о/с від 29.12.2014р. його було звільнено за власним бажанням, що і свідчить про відповідач фактично відмовився від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу.

Не є підставою для скасування рішення також посилання апелянта на постанову КМУ № 216 від 15.04.2015р., якою були внесені зміни до постанови КМУ № 992 від 22.08. 1996р. та на прийняття Закону України «Про вище освіту» в новій редакції. При цьому колегія суддів враховує те, що правовідносини між сторонами виникли до прийняття нової редакції Закону, а нова редакція Закону фактично набула чинності після закінчення відповідачем навчання в ВНЗ.

Порядок проведення експерименту з підготовки фахівців для Міністерства внутрішніх справ, затверджений наказом МВС України, Міністерства освіти, науки, молоді та спорту України та Міноборони України № 77/462/263 від 19.05.2011р., на який посилається апелянт в апеляційній скарзі, не вніс змін до інших зазначених вище нормативних актів. Навпаки він діяв наряду з ними, а тому відсутність в ньому норми щодо обов`язкового відпрацювання курсантом протягом 3-річного терміну після закінчення ВНЗ в системі МВС України, не звільняє курсанта від такого обов`язку, який передбачений іншими, зазначеними вище нормативними актами.

Доводи апеляційної скарги стосовно не відповідності п. 3 договору, укладеного між сторонами, п. 3 Тимпового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, не є достатньою підставою для звільнення відповідача від обов`язку по відшкодуванню витрат за навчання, так як такий його обов`язок передбачений п. 2.3.6 договору, який містить щодо наслідків звільнення, як правильно зазначив суд, самостійну закінчену конструкцію, що передбачає необхідні елементи для її застосування. Крім того, обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з навчанням відповідача у вищому навчальному закладі МВС України, у зв`язку з відмовою від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення

вищого навчального закладу через звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням протягом трьох років після закінчення вузу, прямо були передбачені Законом України «Про міліцію», а саме ст. 18 цього Закону.

Посилання апелянта на те, що Порядок, затверджений постановою КМУ № 313 від 1 березня 2007 року, в редакції, яка діяла на час вступу відповідача до вищого навчального закладу не мітила в собі положень про відшкодування витрат на навчання у разі звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, а містила тільки положення про те, що таке відшкодування відбувається у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу, не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку по відшкодуванню витрат на навчання, так як звільнення відповідача за власним бажанням з органів внутрішніх справ фактично є різновидом відмови його від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ. При цьому колегія суддів враховує і те, що в Порядку не зазначено коли така відмова має мати місце: безпосередньо після закінчення вузу чи через певний час після його закінчення але до сплину 3-річного терміну після закінчення навчання, а також з яких підстав. Що стосується підстав, через які відповідач відмовився від подальшого проходження служби, то він в поясненнях до заяви про звільнення від 16.12.2014р. посилався на те, що його не влаштовує режим праці, брак вихідних днів та невелика заробітня плата, а також те, що він має намір виїхати за межі України. Висновком за результатами службового розслідування від 17.12.2014р. причини звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням відповідача були визнані необґрунтованими. Після звільнення з ОВС відповідач за межі України не виїхав, а працевлаштувався з 27 січня 2015р. на посаді оперуповноваженого оперативного відділу Миколаївського слідчого ізолятора. Крім того, п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не містить іншого пункту ніж п. «ж» для звільнення за власним бажанням і тільки з висновку за результатами службового розслідування вбачається чи є це звільнення з поважних причин, чи ні.
Посилання в апеляційній скарзі на відсутність спеціального Порядку відшкодування витрат, про який йде мова в п. 14 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 992 від 22.08. 1996р. є необґрунтованим, так як Порядок, затверджений постановою КМУ № 313 від 1 березня 2007 року, визначає механізм відшкодування витрат, а також містить посилання на те, які саме витрати повинні бути відшкодовані, ким та при наявності яких підстав для цього.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що витрати повинні бути відшкодовані до державного бюджету, а не навчальному закладу, то слід відзначити наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України № 2925 від 10.01.2002р. «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України» навчальні заклади, науково дослідні установи, підприємства та установи забезпечення включені до загальної структури МВС України. Згідно п. 1.1 Положення про вищі навчальні заклади МВС, затвердженого наказом МВС України № 62 від 14.02.2008р. вищі навчальні заклади Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС) є державними навчальними закладами, які підпорядковані МВС, засновані і діють згідно із законодавством України, реалізовують відповідно до наданої ліцензії (ліцензій) освітньо-професійні програми підготовки фахівців за певними освітньо-кваліфікаційними рівнями, забезпечують навчання, виховання та професійну підготовку осіб з урахуванням нормативних вимог у галузі вищої освіти з метою задоволення освітніх потреб особи, суспільства і держави, а також здійснюють наукову і науково-технічну діяльність. При цьому вони згідно п. 9.10 даного Положення самостійно використовують кошти загального та спеціального фондів державного бюджету відповідно до кошторису, що затверджується МВС. Тобто розпорядником коштів дійсно є Міністерство Внутріншіх справ України, яке затверджує кошторис своїх підрозділів, в тому числі і ВНЗ, а вже в межах затвердженого кошторису ВНЗ самостійно використовують кошти загального та спеціального фондів державного бюджету. Відповідно до розділу 3 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого Спільним наказом МО України, МФ України, МВС України, МТЗ України, АДПС України, УДО України, СБ України № 419/831/240/605/537/219/534 від 16.07.2007р. відшкодовані за утримання курсантів у ВНЗ кошти враховуються у кошторисних показниках спеціального фонду відповідних центральних органів виконавчої влади (органів державної казначейської служби) як власні надходження ВНЗ та витрати на утримання курсантів.При цьому колегія суддів враховує і те, що наказом МВС України № 618 від 12.07. 2013р. повноваження з відшкодування витрат делеговані вищим навчальним закладам МВС України. З урахуванням викладеного правомірним є стягнення витрат саме на користь позивача, як вищого навчального закладу, підпорядкованого МВС України, та бюджетної установи, яка повністю утримується за рахунок державного бюджету.

Однак, висновок суду в частині визначення фактичних витрат не відповідає обставинам справи.

Як уже зазначалося відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, згідно з п.2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справі, затвердженого постановою КМУ № 313 від 1 березня 2007 року, здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Але згідно з п. 5 даного Порядку у повному розмірі витрвати відшкодовуються тільки особами чоловічої статі, що вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у навчальний заклад, та жіночої статі - за весь період навчання. Особами ж, що навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, витрати відшкодовуються за період навчання, що перевищує такий строк, у повному розмірі, а за період строкової військової служби - з урахуванням різниці суми витрат з утримання осіб у навчальному закладі та утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю. При розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ в такому випадку слід враховувати також Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, затверджений наказом МО України, МФ України,МВС України, МТЗ України, АДПС України, УДО України СБ України № 419/831/240/605/537/219/534 від 16.07.2007р.

Як зазначено в письмових поясненнях представника позивача від 27.05. 2016р., Порядок № 419 передбачає диференціацію розміру відшкодування особами вказаних витрат залежно від факту проходження або не проходження такими особами строкової військової служби до навчання у ВНЗ МВС України. Курсанти, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби (понад 12 місяців) відшкодовують витрати за перші 12 місяців навчання у наступному порядку:

грошове забезпечення, продовольче забезпечення у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово обліковою спеціальністю (п.2.1.1.2, п.2.1.2.2 Порядку розрахунку витрат),

вартість отриманого речового забезпечення у повному обсязі (п.2.1.3.2 Порядку розрахунку витрат),

витрати на медичне забезпечення та витрати на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв взагалі не відшкодовуються ( п.2.1.4.2, п.2.1.6.2 Порядку розрахунку витрат).

За період навчання, що перевищує 12 місяців, указана категорія курсантів відшкодовує витрати на грошове забезпечення ( п.2.1.1.1). продовольче забезпечення ( п.2.1.2.1), речове забезпечення ( п.2.1.3.1), оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв у повному обсязі ( п.2.1.6.1).

Згідно із пунктом 2.1.1.2 Порядку № 419, до розрахунку береться різниця між грошовим забезпеченням куурсанта за відповідний період навчання, та витратами на виплату посадового окладу за відповідною посадою військовослужбовця строкової військової служби за цей самий період.

Грошове забезпечення за перші 12 місяців навчання відшкодовуються у розмірі різниці між грошовим забезпеченням курсанта і грошовим окладом війсковослужбовця строкової служби за відповідною військово обліковою спеціальністю.

Відповідно до п.5.2 наказу МО України № 260 від 11.06.2008р. «Про затвердження Інстркуції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», особам, які призвані на строкову військову службу, із дня відправлення у військову частину з військового комісаріату і до набуття права на одержання посадових окладів відповідно до п.п. 5.3,6.5,6.8 і 6.12 цієї Інструкції виплачуються оклади за 1 тарифним розрядом. Згідно з п.3 та додатком 7 постанови КМУ № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб», посадовий оклад військовослужбовця строкової служби за першим тарифним розрядом становить 154грн.

Таким чином, грошове забезпечення військовослужбовця строкової служби дорівнює 1848грн. ( 154грн.х12 місяців=1848грн.), а грошове забезпечення відповідача, як курсанта Одеського УВС за перші 12 місяців згідно розрахунку дорівнює 2885,34грн. Тобто, відшкодуванню належить 1037,34грн. ( 2885,34 -1848=1037,34). Сума за комунальні послуги за перші 12 місяців навчання відповідача в якості курсанта дорівнює 3608,98грн., але згідно Порядку № 419 вона відшкодуванню не підлягає. Сума коштів, витрачених на харчування за перші 12 місяців навчання відповідача дорівнює 4382.12грн., але вона також згідно Порядку № 419 не підлягає відшкодуванню, так як військовослужбовці і курсанти ВНЗ МВС мають однакові норми харчування відповідно до постанови КМУ № 426 від 29.03.2002р. Речове забезпечення підлягає відшкодуванню у повному обсязі за всі роки навчання. Таким чином за перші 12 місяців навчання не підлягають відшкодуванню кошти у розмірі 9839.10грн. Отже кошти, які повинен відшкодувати відповідач позивачу становлять 21917.19грн. ( 31756.29-9839,10). Колегія суддів погоджується з таким розрахунком, наведеним представником позивача в письмових поясненнях від 27.05. 2016р.

При прийнятті остаточного рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що кошти, витрачені на харчування за 2013р. нараховані тільки до травня 2013р., так як після цього відповідач не харчувався в ВНЗ. Доводи відповідача про те, що за період з травня 2013р. по момент закінчення навчального закладу витрати на комунальні послуги слід зменшити на 50%, так як в цей час він не проживав у гуртожитку, а отже користування комунальними послугами тільки під час навчання, не заслуговують на увагу, оскільки як пояснив відповідач в судовому засіданні його ніхто не позбавляв ліжко-місця у гуртожитку в цей період, але через перенасищеність гуртожитків курсантами, він сам не побажав проживати у гуртожитку. Дані обставини не дають правових підстав для звільнення його від оплатии за комунальні послуги в повному обсязі за період фактичного не проживання у гуртожитку за умови збереження за ним права на таке проживання. Розрахунок за комунальні послуги здійснювався позивачем виходячи з середнього обсягу споживання на одного курсанта за добу: тепла та гарячої води-0,0134 Гкал., води і водовідведення- 0,2074 куб.м, електроенегрії-2,56 кВт/г. При проведенні розрахунків застосовувалися тарифи, що встановлені для бюджетних установ і діяли у місцевості, де розташований ВНЗ, у відповідному навчальному році за винятком терміну перебування у відпустках за весь період навчання. Також колегією суддів враховується те, що з розрахунком фактичних витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання, відповідач ознайомлювався кожен рік під підпис і не заперечував проти цих розрахунків.

Крім того, при прийнятті остаточного рішення по справі, колегія суддів враховує те, що Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справі, затверджений постановою КМУ № 313 від 1 березня 2007 року, стосується всіх курсантів, які навчаються у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справі, в тому числі і тих, які укладали договори з урахуванням Порядку проведення експерименту з підготовки фахівців для МВС, затвердженого наказом МВС України, Міністерства освіти, науки, молоді та спорту України та Міноборони України № 77/462/263 від 19.05.2011р.. Згідно цього Порядку та договору між сторонами курсанти повинні були перший рік навчатися, другий - проходити військову службу, після чого вони повинні були бути зараховані до 2 курсу навчання та продовжити навчання. Загальний строк навчання для підготовка фахівця за освітньо-кваліфікаційним рівнем "бакалавр" становить 3 роки. Однак, даний експеримент не був втілений в життя і курсанти не направлялися до військових частин для проходження строкової військової служби, так як наказом МВС України від 05.06.2012р. № 510 «Про внесення змін і доповнень до деяких нормативно правових актів з організації підготовки кадрів у вищих навчальних закладах МВС» були внесені зміни до наказу МВС України від 25.03.2008р. № 140 «Про організацію підготови кадрів у Одеському державному університеті внутрішніх справ» в частині виключення з тексту наказу експериментальної програми « курсант-військовослужбовець- курсант» ( зміни вносилися до зазначеного наказу, згідно Порядку№ 77/462/263 з урахуванням вимог щодо забезпечення впровадження з 2011/2012 навчального року єдиної програми експериментальної підготовки фвхівців освітньо кваліфікаційного рівня бакалавра за напрямком підготовки «Правоохоронна діяльність» галузі знань «Право»).

З огляду на наведене рішення суду слід змінити, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ компенсації фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі за період навчання з 31756,29 грн. до 21917 грн. 19 коп. грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому судовий збір з урахуванням пропорційності задоволених вимог, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 840 грн. 42 коп. Зазначене свідчить про те, що рішеннЯ суду в цій частині також слід змінити, зменшивши суму стягнутого з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ судового збору з 1378 грн. до 840 грн. 42 коп. При цьому у розрахунку враховувалася саме сума фактично сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1218грн., а не 1378 грн., як помилково зазначено позивачем в позовній заяві.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, зроблених в рішенні суду, так як фактично містять суб`єктивне тлумачення апелянта норм матеріального та процесуального права і направлені на переоцінку доказів, які судом першої інстанції були належним чином досліджені та оцінені.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року змінити, зменшивши суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Одеського державного університету внутрішніх справ компенсації фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі за період навчання з 31756,29 грн. до 21917 грн. 19 коп. грн., а також суму судового збору з 1378 грн. до 840 грн. 42 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: