У Х В А Л А

9 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву дочірнього підприємства «А.Е.Т. «Джоін АП!» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Онлайнтур Україна», дочірнього підприємства «А.Е.Т. «Джоін АП!» про захист прав споживача та повернення грошових коштів за невиконання договору про надання туристичних послуг,

встановила:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Стягнуто з ДП «А.Е.Т. «Джоін АП!» на користь ОСОБА_4 116 059 грн. 72 коп. за ненадані туристичні послуги, пеню в розмірі 233 280 грн. 04 коп. та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року скасовано, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ДП «А.Е.Т. «Джоін АП!» просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 20, 30, 32, 33 Закону України «Про туризм», статей 610, 611, 653, 902 ЦК України, статті 297 ГК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог до відповідача ДП «А.Е.Т. «Джоін АП!», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що ДП «А.Е.Т. «Джоін АП!» не забезпечило позивача, в тому числі через турагента, як туриста необхідною інформацією, у тому числі авіаквитками, всупереч п. 2.1 договору від 20 червня 2014 року, укладеного між сторонами. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Онлайнтур» суд виходив з їх недоведеності.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 26 травня 2016 року, суд касаційної інстанції, виходив із того, що оскільки позивачка не отримала від ТОВ «ТК Анекс Тур» послуги, передбачені договором на туристичне обслуговування, з урахуванням вимог п. 3.1 договору, обґрунтованим є висновок про стягнення з останнього завданих збитків;

- від 24 червня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що туристичні послуги неналежної якості були надані ОСОБА_3 саме з вини ТОВ «Туристична компанія «Бабай», як туроператора, тому підстав для солідарної відповідальності ТОВ «Туристична компанія «Бабай» і ФОП ОСОБА_4 як турагента, що лише здійснював посередницьку діяльність, немає;

- від 17 червня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що саме з вини ТОВ «Туроператор Ільтур» умови договору про надання туристичних послуг не виконані і товариство зобов'язане відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду, а вимоги до ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки остання діяла як представник туроператора на підставі агентського договору.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року суд виходив із того, що суди апеляційної та касаційної інстанцій, посилаючись лише на визначене агентським договором право туроператора на заміну готелю, належним чином не встановили, з ким фактично був укладений договір про надання туристичних послуг, чий обов'язок був здійснювати бронювання готелю, і не з'ясували, чи дотримано встановлений агентським договором порядок повідомлення про заміну готелю, у зв'язку з чим були позбавлені можливості визначитися, з вини якого саме суб'єкта туристичної діяльності порушено зобов'язання.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Онлайнтур Україна», дочірнього підприємства «А.Е.Т. «Джоін АП!» про захист прав споживача та повернення грошових коштів за невиконання договору про надання туристичних послуг за заявою дочірнього підприємства «А.Е.Т. «Джоін АП!» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема