Справа № 515/853/16-ц
Провадження № 2/515/1231/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Шевиріна А.О.,

за участю секретаря Чумаченко Д.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача адвокатів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування запису про право власності,-

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ, Товариство) «Кедр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило визнати недійсними договори купівлі-продажу 11/1000 та 18/1000 частин комплексу сукняної фабрики, укладені 16.07.2012 року між Товариством та ОСОБА_5 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №№927, 930, права покупця за якими на підставі судового рішення переведено в подальшому на відповідача. Крім того, позивач просив скасувати запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на відчужені частини комплексу сукняної фабрики. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 16.07.2012 року директор ТОВ «Кедр» ОСОБА_7, виконуючи рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлені протоколами від 08.05.2012року №3 та від 16.07.2012 року №4, уклав вказані договори про відчуження нерухомого майна підприємства з ОСОБА_5 за загальною ціною 83000грн. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.02.2013 року у справі №2-591/1529/12 на ОСОБА_4 переведено права та обовязки покупця за згаданими договорами купівлі-продажу, що в подальшому стало підставою для реєстрації за відповідачем права власності на обєкти нерухомого майна. Згодом одним із засновників ТОВ «Кедр» та новим керівництвом позивача було виявлено, що відчуження нерухомого майна відбулося з порушенням чинного законодавства та без належно оформлених документів. Посилаючись на те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 25.05.2016 року у справі №916/3594/15 визнано недійсними вказані вище рішення, прийняті на загальних зборах учасників ТОВ «Кедр» 08.05.2012 року та 16.07.2012року, зокрема, щодо відчуження нерухомого майна підприємства ОСОБА_5, зазначаючи, що попередній директор ОСОБА_7 вчинив правочини з перевищенням наданих йому повноважень, при цьому грошові кошти за договорами купівлі-продажу у розмірі 83000грн. на користь ТОВ «Кедр» не сплачені, відтак укладення правочинів Товариством не схвалено, позивач вважав, що є підстави для визнання згаданих договорів недійсними та скасування в порядку реституції запису про реєстрацію права власності на відчужене майно підприємства за ОСОБА_4

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначив, що питання відчуження обєктів нерухомості належить до виключної компетенції загальних зборів засновників Товариства, при цьому відповідні рішення загальних зборів засновників, прийняті у травні та липні 2012 року, були визнані недійсними Господарським судом Одеської області за позовом засновника ОСОБА_8, який дізнався про порушення процедури проведення зборів лише в середині 2015 року та одразу звернувся до суду. Зазначив також, що оскільки про порушення процедури проведення зборів засновників та про перевищення директором ОСОБА_7 повноважень на укладення правочинів Товариству стало відомо лише в 2015 році, тому підстав для застосування позовної давності до вимог ТОВ «Кедр» немає.

В судовому засіданні представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що відповідач є власником спірних нежитлових приміщень, що загалом складає 29/1000 частин ідеальної частки комплексу сукняної фабрики, який знаходиться за адресою вул.В.Тура, 13, м.Татарбунари. Зазначили також, що право власності на зазначені обєкти ОСОБА_4 отримала на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.02.2013 року у справі №2-591/1529/12, яким було встановлено, що договори купівлі продажу, посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_6 16.07.2012 за №№927,930, були укладені Товариством з ОСОБА_5 без отримання згоди відповідача як співвласника комплексу фабрики на вчинення правочинів, що стало підставою для переведення на неї прав покупця. Крім того, вказали, що під час розгляду вказаної справи ОСОБА_4 було внесено на депозитний рахунок суду 77000грн. - суму у розмірі, визначеному ТОВ «Кедр» у заяві директора Товариства ОСОБА_7 на імя відповідача, в якій повідомлялося про намір продати нежитлові приміщення. Зазначили, що договори купівлі-продажу від 16.07.2012 року укладалися від імені ТОВ «Кедр» директором ОСОБА_7 згідно із Статутом Товариства, що не відносить питання відчуження майна підприємства до виключної компетенції загальних зборів учасників, відтак, керівник підприємства мав усі повноваження на укладення вказаних правочинів і без рішень загальних зборів учасників, визнаних в подальшому недійсними господарським судом. Крім того, відповідачем та її представником ОСОБА_2 подано заяви про застосування позовної давності до вимог ТОВ «Кедр», мотивовані тим, що договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені 16.07.2012 року, при цьому Товариство звернулося до суду з позовом про визнання правочинів недійсними лише у травні 2016 року з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що у позовній заяві слід відмовити з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що зборами учасників ТОВ «Кедр» від 08.05.2012 року та від 16.07.2012 року прийнято рішення реалізувати з метою поповнення обігових коштів підприємства покупцю ОСОБА_5 частину належного Товариству комплексу сукняної фабрики у загальному розмірі 29/1000 частини, у вигляді приміщень №№3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6 із літери «В» (їдальня) загальною площею 146,3кв.м., та приміщень №№4-1, 4-2 із літери «В» (їдальня) загальною площею 94,4кв.м., а також доручити директору ТОВ «Кедр» ОСОБА_7 підписати від імені позивача відповідні договори купівлі-продажу (а.с.а.с.206,207).

Судом встановлено, що 16 липня 2012 року між ТОВ «Кедр» в особі директора ОСОБА_7, який діяв на підставі Статуту Товариства, та ОСОБА_5 укладені договори купівлі-продажу та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровими №№927,930, за якими позивач продав, а третя особа придбала 11/1000 та 18/1000 частин комплексу сукняної фабрики, що складається з приміщень №№4-1, 4-2 із літери «В» (їдальня) загальною площею 94,4кв.м., а також приміщень №№3-1,3-2,3-3,3-4,3-5,3-6 із літери «В» (їдальня) загальною площею 146,3кв.м. (а.с.а.с.82, 83, 178, 179, 196, 197).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.02.2013року у справі №2-591/1529/12, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2013 року, на ОСОБА_4 переведено права та обовязки покупця за вказаними договорами купівлі-продажу, а також визнано за нею право власності на згадане майно, реєстрацію якого проведено державним реєстратором 08.12.2014 року (а.с.а.с.84-87, 147-150, 11-18).

В судовому засіданні встановлено, і не заперечувалося сторонами, що на момент укладення договорів купівлі продажу від 16.07.2012 року учасниками ТОВ «Кедр» були ОСОБА_7, який володів часткою, що відповідає 90% Статутного капіталу Товариства, та ОСОБА_8, частка якого у Статутному капіталі дорівнює 10% (а.с.а.с.126-129, 172).

Крім того, судом встановлено, що на момент укладення спірних правочинів структура і управління ТОВ «Кедр», а також повноваження його директора були визначені Статутом Товариства, зареєстрованим Суворовською райадміністрацією Одеського міськвиконкому 21.02.2002 року із змінами (а.с.а.с.26-35, 172, 173).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.07.2016 року №22107759 вбачається, що станом на 16.07.2012року мажоритарний засновник ОСОБА_7 був керівником ТОВ «Кедр» та єдиною особою, уповноваженою без обмежень представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, а також вчиняти дії від імені Товариства без довіреності, в тому числі підписувати договори (а.с.125).

Зі змісту заяви Товариства в особі директора ОСОБА_7 приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, яку направлено ОСОБА_4 08.05.2012 року слідує, що ТОВ «Кедр» відповідно до ст.362 Цивільного кодексу (далі ЦК) України повідомляє відповідача як співвласника обєкта нерухомого майна, розташованого за адресою: вул.В.Тура, 13, м.Татарбунари, Одеська область, про намір продати належні позивачу частки спільної власності за загальною ціною 77000грн (а.с.166).

З оглянутих у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2-591/1529/12 за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Кедр» про переведення прав та обовязків покупця, вбачається, що ухвалою суду від 07.11.2012 року забезпечено відповідачу можливість внести на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації (далі ТУ ДСА) України в Одеській області грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець (а.с.215).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем внесено на підставі ухвали суду від 07.11.2012 року на депозитний рахунок ТУ ДСА грошові кошти у розмірі 77000грн., що підтверджується банківською квитанцією від 14.12.2012року №1375367 (а.с.216).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Одеської області від 25.04.2016 року у справі №916/3594/15, яке набрало чинності 17.05.2016року, задоволено позов засновника ОСОБА_8 до ТОВ «Кедр» та визнано недійсними згадані вище рішення, прийняті на загальних зборах учасників Товариства, оформлені протоколами №3 та №4 від 08.05.2012 року та від 16.07.2012 року відповідно щодо реалізації частини комплексу сукняної фабрики (а.с.а.с.88-91, 217).

Зі змісту судового рішення, зокрема, вбачається, що місцевим господарським судом встановлено, що на момент прийняття рішень зборів учасників ТОВ «Кедр» 08.05.2012 року та 16.07.2012 року засновник ОСОБА_8 у зборах учасників Товариства участі не брав та рішень зборів учасників не підписував, а підписи, що містяться в оскаржуваних рішеннях від імені ОСОБА_8 виконані не ним, а іншою особою.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст.92 ЦК).

Структура і управління товариством з обмеженою відповідальністю «Кедр» визначені Статутом Товариства та його Установчим договором (а.с.а.с.26-35, 218-228).

Відповідно до п.8.1 Статуту, п.7.1 Установчого договору органами управління позивача є Збори Учасників, Директор та Ревізійна комісія.

Пунктами 8.3 Статуту та 7.3 Установчого договору визначено вичерпний перелік питань, що належать до виключної компетенції Зборів Учасників ТОВ «Кедр», до яких належать визначення основних напрямів діяльності Товариства, затвердження планів і звітів про їх виконання; внесення змін і доповнень до Статуту Товариства; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових внесків; вирішення питань про придбання Товариством частки учасника; призначення і дострокове звільнення директора, а також призначення і відкликання членів Ревізійної комісії; затвердження річних результатів діяльності Товариства, затвердження звітів й висновків Ревізійної комісії, напрямків використання і порядку розподілу прибутку, визначення порядку покриття збитків; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб Товариства. Зазначений перелік є вичерпним.

За змістом п.8.6 Статуту та 7.6 Установчого договору керівник ТОВ «Кедр» здійснює поточне керівництво діяльністю Товариства та вирішує усі питання діяльності Товариства за виключенням віднесених Статутом до компетенції Зборів Учасників.

З наведеного слідує, що питання розпорядження майном в рамках здійснення поточного керівництва Товариством, в тому числі і укладення правочинів щодо відчуження майна, не було віднесено учасниками ТОВ «Кедр» при створенні юридичної особи до виключної компетенції Загальних Зборів Учасників.

Більш того, матеріалами справи підтверджено, що керівник ТОВ «Кедр» ОСОБА_7, який є одночасно мажоритарним засновником з часткою у статутному капіталі у розмірі 90%, не мав жодних обмежень щодо представлення інтересів позивача у відносинах з третіми особами та підписання від імені Товариства будь-яких договорів (а.с.125).

Посилання позивача на перевищення директором ТОВ «Кедр» повноважень при укладенні договорів купівлі-продажу у звязку із визнанням господарським судом недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства щодо відчуження майна підприємства як на безумовну підставу для визнання недійсними цих договорів заслуговують на критичну оцінку з огляду на таке.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України). За системним аналізом норм Цивільного кодексу України (ст.ст. 99, 145, 147), Господарського кодексу України (ст. 89), Закону України «Про господарські товариства» (ст.ст. 58, 59, 62, 63) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, повязані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього обєднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (п. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обовязки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обовязок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (ст.ст. 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша ст. 215 ЦК України).

За таких обставин, з урахуванням ст. 98 ЦК України та з огляду на приписи ст.ст. 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обовязковий характер для субєктів цих відносин. Таким чином, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття.

Проте для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно якого виконавчий орган діяв на момент укладення договору.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Зазначену правову позицію містить висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016року у справі 6-62цс16, який, в силу ч.1 ст.360-7 має враховуватися судом загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження існування будь-якого корпоративного конфлікту між учасниками ТОВ «Кедр» на час укладення спірних правочинів або доказів, які б вказували на обізнаність третьої особи чи відповідача з обмеженнями в повноваженнях директора Товариства ОСОБА_7, який є одночасно мажоритарним засновником ТОВ з часткою у Статутному капіталі у розмірі 90%. Про відсутність корпоративного конфлікту похідним чином свідчить те, що після виявлення засновником ОСОБА_8 факту підписання директором Товариства ОСОБА_7 договорів купівлі-продажу з перевищенням повноважень жодних дій, направлених на притягнення до майнової або іншої відповідальності особи, яка завдала шкоди Товариству, вчинено не було.

Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження недобросовісної чи нерозумної поведінки відповідача при отриманні у власність частини комплексу сукняної фабрики, оскільки вона набула право власності на це майно за рішенням суду про переведення прав та обовязків покупця, яке переглядалося в апеляційній та касаційній інстанціях, а також сплатила запропоновану Товариством ціну за обєкти нерухомості у розмірі 77000 грн. у повному обсязі шляхом перерахування вказаних коштів на депозитний рахунок у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб.

За таких обставин, суд доходить висновку, що директор ТОВ «Кедр» ОСОБА_7 на час укладення договорів купівлі-продажу від 16.07.2012 року мав необхідний обсяг повноважень для їх підписання, при цьому визнання місцевим господарським судом недійсними рішень загальних зборів засновників щодо відчуження майна підприємства не має вирішального значення, оскільки, по-перше, керівник ТОВ діяв відповідно до Статуту Товариства та його Установчого договору, які не вимагали обовязкового погодження такого рішення Загальними Зборами Учасників та, по-друге, відповідач, набуваючи прав та обовязків покупця, діяла добросовісно та з розумною обачливістю, й за всіма обставинами не могла знати про обмеження повноважень, якщо б такі існували.

Відтак, на думку суду, немає підстав для задоволення вимог Товариства про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу.

Похідна вимога щодо скасування запису про реєстрацію також підлягає відхиленню, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними та, відповідно, застосування реституції.

Суд погоджується з доводами представників відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду та критично оцінює доводи представника позивача щодо необхідності відрахування строків давності з моменту, коли засновник ОСОБА_8 та нове керівництво ТОВ «Кедр» дізналося про порушення процедури відчуження майна товариства, з огляду на таке.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням того, що юридичній особі як контрагенту договорів купівлі-продажу було відомо про їх укладення, оскільки безпосереднім підписантом від імені юридичної особи був її директор та засновник, що володіє часткою у розмірі 90% у Статутному капіталі Товариства, при цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що учасник ОСОБА_8, маючи згідно з п.п.4.1, 4.2 Статуту Товариства право та обовязок брати участь в управлінні ТОВ «Кедр», дізнався про вчинення правочинів саме у 2015 році, суд доходить висновку, що перебіг позовної давності за вимогою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу розпочався при їх укладенні та нотаріальному посвідченні 16.07.2012 року та, відповідно, сплив 16.07.2015 року.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити Товариству у позові з огляду на його безпідставність, а не через пропуск ТОВ «Кедр» позовної давності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Частиною 1 ст.88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення відповідачами судових витрат, підстав для їх стягнення з позивача немає.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог Товариства, на підставі ч.6 ст.154 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, вжитий судом захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, що належить відповідачу, слід застосовувати до набрання рішенням законної сили.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.3,10,11,14, 57-60, 64, 88, 154, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування запису про право власності відмовити.

Захід забезпечення позову у вигляді арешту на приміщення №3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6 загальною площею 146,3 кв.м. та приміщення №4-1, 4-2 загальною площею 94,4 кв.м., що загалом складає частку у розмірі 29/1000 у праві власності на обєкт нерухомості, що знаходиться за адресою: вул.В.Тура, буд.13, м.Татарбунари, Одеська область (номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме 15509009) застосовувати до набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: