АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4796/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, повязані із застосуванням Закону України Про захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про повернення банківського вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в якому з урахуванням уточнених вимог просив стягнути з відповідача на свою користь за договором банківського вкладу (депозиту) «Дякуємо за довіру-2» у доларах США № 005-20105-120914 від 12.09.2014 року та за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 20.01.2014 року - 11 364 доларів США 95 центів, 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, понесені витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 12.09.2014 року він уклав з відповідачем договір банківського вкладу (депозиту) «Дякуємо за довіру-2» № 005-20105-120914 у доларах США(депозиту), згідно умов якого він передав відповідачу на вкладний рахунок 1100 доларів США, строком дії до 11.12.2014 року включно з процентною ставкою 8% річних. Також, 12.09.14 року між ним та відповідачем був укладений договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку та комплексний договір добровільного страхування від нещасних випадків та страхування здоровя на випадок хвороби.

Він неодноразово звертався з письмовими вимогами до банку про виплату сум вкладів та нарахованих процентів, однак дані вимоги задоволені не були.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги і просили вимоги задовольнити. На даний час позивач отримав із Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - 27.06.2015 року, були виплачені кошти в сумі 199956,84 грн. 200 000 грн. Рішення про стягнення решти боргу йому необхідно для включення його в реєстр кредиторів банку.

Представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що банк виконав умови договорів, укладених з позивачем та відповідно до умов договорів перерахував позивачу на його поточний рахунок кошти, в зв'язку з чим просив в позові відмовити та підтримав свої письмові заперечення проти позову.

Справа в суді розглядалась неодноразово, так рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта банк» на користь ОСОБА_3 за договором банківського вкладу (депозиту) «Дякуємо за довіру-2» у доларах США № 005-20105-120914 від 12.09.2014 року та за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 20.01.2014 року - 11 364 доларів США 95 центів. Стягнуто з ПАТ «Дельта банк» на користь ОСОБА_3В витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта банк» відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта банк» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року в частині повернення банківських вкладів скасовано, справу в цій частині направлено до суду першої інстанції.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом неповно зясовано та досліджено обставини, які мають першочергове значення для вирішення справи, порушено норми матеріального права,ст. 530 ЦК України, п.1 ч.6 ст. 36, ч.5 ст.36, п.3 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», рішення суду не відповідає вимогам ст. 1 Протоколу №1 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., передбаченому у ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

На обґрунтування скарги вказала, що внаслідок неналежного формального розгляду справи, районний суд дійшов хибного висновку, що права позивача були порушені ще задовго до введення у банку тимчасової адміністрації, відповідачем не було виконано зобовязання, суд позбавив позивача на судовий захист власного майна.

Судова колегія вислухавши суддю доповідача, за відсутності усіх учасників судового засідання, чия неявка після належного повідомлення про час і місце розгляду справи відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи, згідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції,вважає, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 20 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» було укладеного договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку на вкладний рахунок 10 000 доларів США з процентною ставкою 10,25% річних, строком дії по 25 січня 2015 року включно.

Також 12.09.2014 року позивач уклав з відповідачем договір банківського вкладу (депозиту) «Дякуємо за довіру-2» № 005-20105-120914 у доларах США(депозиту), згідно умов якого він передав відповідачу на вкладний рахунок 1100 доларів США, строком дії до 11.12.2014 року включно з процентною ставкою 8% річних. Того ж дня між ними був укладений договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку та комплексний договір добровільного страхування від нещасних випадків та страхування здоров'я на випадок хвороби.

Відповідно до п.1.9 вказаних договорів банківського вкладу нараховані проценти за вкладом виплачуються одночасно з поверненням суми вкладу по закінченню строку розміщення вкладу або в інший термін дострокового припинення дії цього Договору у випадках передбачених договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника, операції за якими можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів відкритий в установі банку.

Згідно п. 1.10 договорів сторони погодили, що вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника, операції за якими можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів відкритий в установі банку.

За заявами від 8 грудня 2014 року та від 11 грудня 2014 року ОСОБА_3 письмово звертався до голови ради директорів AT «Дельта Банк» з вимогою виплатити суму вкладу та нараховані проценти за вкладом за договором банківського вкладу «Дякуємо за довіру-2» у доларах США від 12 вересня 2014 року.

23 січня 2015 року та 28 січня 2015 року позивач письмово звертався до голови ради директорів AT «Дельта Банк» з вимогою 1 виплатити суму вкладу та нараховані проценти за вкладом за договором II банківського «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США від 20 січня 2014 року.

Суми вкладів разом з нарахованими процентами після закінчення строку дії вказаних договорів були банком перераховані позивачу на його поточні рахунки, відкриті на імя позивача, у відповідності до умов п. 1.10 депозитних договорів.

Подальше отримання цих коштів з поточних рахунків позивача було обмежено банком відповідно до Постанови Правління НБУ від 29.08.2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», яким банк був зобовязаний обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків у межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Підставою для такого обмеження в Постанові вказано: забезпечення стабільності грошової одиниці України, захист інтересів вкладників та інших кредиторів банків, пріоритетність підтримки цінової стабільності в державі, сприяння стабільності банківської системи України, забезпечення розрахунків, у тому числі в зовнішньоекономічній діяльності, пов'язаних з нею операцій, відповідно до ст. 99 Конституції України, ст..ст. 6, 7, 15, 55 та розділами IV, V, VIII Закону України «Про Національний банк України», ст.ст.66, 67 та главою 11 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.4, 6 та 11 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 8 та 9 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність».

Ураховуючи суспільне політичне напруження, невизначеність щодо подальшого розвитку ситуації, а також беручи до уваги економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, з метою врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України та недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму, керуючись статтею 387 Господарського кодексу України, статтями 6, 7, 15, 25, 33, 44, 45, 55, 56 та розділами IV, V, VIII Закону України "Про Національний банк України", статтями 66, 67 та главою 11 "Про банки і банківську діяльність", статтями 1 та 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті", Законом України "Про благодійну діяльність та благодійні організації", розділами II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Правління Національного банку України постановою Правління Національного банку України від 1 грудня 2014 року № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», - було до 03 березня 2017 року продовжено дію вищезазначених обмежень щодо видачі валютних коштів клієнтів з поточних, вкладних рахунків.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, як зазначено у ст. 1060 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами, укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу); або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно до ст. 1060 ЦК України Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом.

Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

Уразі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою правління - Національного банку України №150 від 2 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 2 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строком на три місяці з 3 березня 2015 року по 2 червня 2015 року.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України цих правовідносинах.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобовязань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 ч.,5.ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед кредиторами.

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», посилалось на те, що банком умови договору виконані, повернення коштів відбулося шляхом їх перерахування на поточний рахунок, відкритий на імя позивача, як передбачено у п. 1.10 договорів.

Судом встановлено порушення з боку відповідача, яке полягає у не виконанні власних зобовязань за банківськими договорами : позивач не отримав грошові кошти, не міг ними володіти та розпоряджатися на власний розсуд.

Причиною тому є те, що 3 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фонд запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку.

Постановою НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 на підставі пропозиції Фонду було відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Дельта Банк» (а.с. 18 т. 2)

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, а згідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, районний суд правильно зазначив у рішенні, що у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини пятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Дійсно, відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті Закону України не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. При цьому кошти за вкладами, строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку виплачуються в межах граничної суми відшкодування (200 тис. гривень) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) у визначений законом спосіб та за певною процедурою, тобто діє спеціальний порядок повернення коштів вкладників.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивач, маючи майнову вимогу до банку, на захист якої було подано даний позов, є його кредитором, отже щодо нього застосовуються правовідносин приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі положення приписів ст. 36 вказаного Закону щодо наслідків запровадження тимчасової адміністрації у банках та призначення уповноваженої особи фонду.

Апеляційним судом безспірно встановлено, що відповідно до вказаної процедури заявлені в цьому позові кредиторські вимоги позивача від 27 жовтня 2015 року відповідачем визнані та частково задоволенні у відповідності до вказаних вимог Закону України: позивачу 27 червня 2015 року було виплачено кошти через Укрексімбанку у розмірі 199956,84 грн. і 200 000 грн. (а.с. 14, 19 т. 2).

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб » тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб » є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Після запровадження з 3 березня 2015 року Фондом тимчасової адміністрації та початку процедури виведення ПАТ «ДельтаБанк» з ринку і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (01 червня 2016 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено частиною 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в аналогічній за обставинами цивільній справі №6-2001цс15, який викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, а також у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 рокупо аналогічній цивільній справі №6-1123цс16.

Наведені висновки щодо застосування норм права відповідно до ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права. Підстав для відступлення від правових позицій, викладених у висновах Верховного Суду України, у даному випадку не встановлено.

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року передбачає такий захист власності.

п. 1 Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

п. 2 Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до п. 4 ч. 3, п. 12 ч. 5 ст. 12 ЗУ «Просистему гарантування вкладів фізичних осіб» Виконавча дирекція Фонду: у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами відповідно до цього Закону та затверджує реєстри відшкодувань вкладникам у порядку та у черговості, що встановлені нормативно-правовими актами Фонду; при виведенні неплатоспроможних банків з ринку визначає порядок складання та затверджує реєстр акцептованих вимог кредиторів. Однак позивач не надав до суду доказів на підтвердження того, що Виконавчою дирекцією Фонду йому було відмовлено у включенні до вказаних реєстрів на підставі чинних договорів банківського вкладу, які є підставою заявленого по цій справі позову, і що внаслідок цього він втратив можливість у передбаченому у вказаному Законі України позасудовому порядку отримати повне відшкодування своїх вкладів за рахунок продажу ліквідаційної маси банку, внаслідок чого його вклади стали остаточно недоступними, тому у даному випадку не можна вважати, що позивач втратив своє майно.

Стаття 52 Закону України «Просистему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є повязаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом у четверту чергу, а до цього мають сплачуватися вимоги кредиторів у такій черговості: зобовязання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоровю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобовязань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, повязаних із консолідованим продажем активів Фондом.

Обмеження у отриманні вкладів, повязані із розміром, розстрочкою у виплаті та затримкою в часі, передбачені викладеними у вказаному Законі України процедурою, здійснено в контексті визначеної у ч. 2 ст. 1 цього закону в інтересах суспільства мети: захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Введені постановами Правління НБУ обмеження можливостей позивача у розмірі отримання грошових сум зі свого поточного рахунку були суспільно необхідні для втримання стабільності банківської системи, тому такі суспільно необхідні обмеження права власності не можна вважати непропорційним тягарем для позивача, вони не порушують передбачений ст.. 8 Конституції України принцип верховенства права та відповідають гарантіям права на мирне володіння майном, що передбачені у ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. Тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому з передбачених ст.. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: