Провадження № 2/521/648/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 серпня 2016 р. м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Леонова О.С.,

за секретаря Малиш О.Л.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1,

особи, в інтересах якої предявлений позов, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Громадської правозахисної організації «Надія" (у подальшому ГПО «Надія») в інтересах члена організації ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ГПО«Надія» звернулася до суду з позовом в інтересах члена організації ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса ОСОБА_5, та після неодноразового уточнення позовних вимог просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу кватири № 41 у будинку № 12/8 по вул. Фонтанська дорога в м. Одеса, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 10.07.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1; витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в обґрунтування своїх вимог посилалася на наступне.

У відношенні до ОСОБА_2 було допущено порушення загальновизнаних прав людини, закріплених Конституцією України, Міжнародними угодами, учасником яких є Україна, що полягає у втручанні в її особисте життя, незаконне проникнення до її житла.

Квартира ОСОБА_2 була самоуправно захоплена із виломом дверей, майно розкрадене, здійснене це було коли квартира знаходилася під судовим арештом. В результаті ОСОБА_2 була позбавлена свого єдиного житла, опинилася на вулиці без даху над головою, без теплих речей напередодні зимових холодів, без грошей, що негативно вплинуло на стан її здоровя, в неї виникла депресія. Захопленню передували такі події.

У квітні 2001 року ОСОБА_2, шукаючи роботу, познайомилася із власником столярно-ремонтного ПП «Майстер» ОСОБА_6, який запропонував їй посаду бухгалтера. Фінансовий стан підприємства був незадовільний: борги, штрафи, персонал зарплатню не отримував. ОСОБА_6, почав умовляти ОСОБА_2 взяти позику для оздоровлення виробництва під заставу її квартири, обіцяючи їй посаду виконавчого директора. При цьому ОСОБА_6 замовчав про той факт, що він сам узяв таку позику кількома місяцями раніше, із виплатою боргу не впорався і його квартира була захоплена.

Після тривалих умовлянь, у липні 2001 року ОСОБА_7 вдалося добитися у ОСОБА_2 згоди. Він одразу ж організував візит до квартири ОСОБА_2 осіб, що представилися як кредитори: ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Після огляду квартири, була досягнута домовленість про надання позики на вигідних умовах у сумі 7000 доларів США, із строком погашення через півроку, але за умови укладання удаваного договору купівлі-продажу квартири, що маскував надання позики, у якості гарантії сплати боргу.

ОСОБА_2 виселятися не планувала, оскільки нема було куди. Знаючи про це, ОСОБА_8 і ОСОБА_4 запропонували укласти договір найму її власної квартири із правом викупу після погашення боргу за суму, що відповідає боргу.

Договір купівлі-продажу квартири був укладений 10 липня 2007 р. і завірений приватним нотаріусом ОСОБА_9, зареєстрований за №2057. Сума продажу, що вказана у договорі 7700 грн., що збігається із інвентарній вартістю. Ця сума набагато менша за ринкову вартість, що на той час дорівнювала 113419 грн. (встановлено судовою будівельно-технічною експертизою).

При укладанні договору в офісі нотаріуса, окрім ОСОБА_2 і ОСОБА_4, були присутні ОСОБА_8 і ОСОБА_6 Позику в сумі 6965 доларів США (зменшення проти 7000 доларів США кредитори пояснювали витратами на оформлення документів) була надана ОСОБА_4 в офісі нотаріуса, гроші одразу забрав ОСОБА_6

Після цього, між ОСОБА_4, яка позиціонувала себе як власник квартири (що не було коректним, оскільки власність настає після оформлення низки документів, що було здійснено ОСОБА_4 лише 07.12.2001р.) і ОСОБА_2, що виступала у якості найманця, у присутності ОСОБА_8 і ОСОБА_6 був укладений договір найму строком на півроку до 10 січня 2002 року, із правом викупу квартири після вичерпання цього строку за суму 42000 грн., що відповідало сумі позики у доларовому еквіваленті.

Договір оформлявся на бланку, форма якого законодавством не передбачена. Така форма була розроблена і використовується організацією «МІАР» (проти цієї організації Генпрокуратурою України у 2009 році порушено кримінальну справу, ОСОБА_8А функціонер цієї організації, фігурує серед тих, кому предявлено обвинувачення). Бланк містить пункти, де формулюються умови договору. Зміст деяких з цих пунктів не відповідає нормам чинного законодавства, але є зручним для функціонерів «МІАРу». На бланку, зокрема, відображені графи, в яких фіксуються дати і суми внесків наймачів під їх розпис.

Примірників вказаних договорів ОСОБА_2 не отримала, та й вона їх не зажадала (знаходячись під впливом згаданих осіб, ОСОБА_2 їм довіряла, факт підвищеної довірливості у характері ОСОБА_2 підтверджений психологічними дослідженнями).

Згідно договору найму між ОСОБА_4 і ОСОБА_2, сума щомісячних внесків складала 2000 грн. Їх зобовязався сплачувати ОСОБА_6, який розпоряджався грошима позики. На бланку договору найму зафіксовано, що перший внесок був ним здійснений 10.07.2001 р., у день укладання договору, другий 10.08.2001 р., підкріплено підписами ОСОБА_6 ОСОБА_10 чергового щомісячного внеску у вересні 2001 року вже не було. ОСОБА_6 зник і на зв'язок не виходив.

Наприкінці жовтня 2001 р. до ОСОБА_2 на квартиру прибули ОСОБА_8Й і ОСОБА_4, які обявили, що ОСОБА_6 зник, внески не надходять, тому ОСОБА_2 повинна добровільно виїхати з квартири. Для ОСОБА_2, це було емоційним ударом. В цьому стані ОСОБА_11 і ОСОБА_4 вимусили ОСОБА_2 під їх диктовку написати договір купівлі-продажу вільної форми, згідно якого вона продає свою (рос. мова) «2-ю квартиру», якої в неї не було, за суму 46500 грн., що еквівалентно 8625 доларів США, гроші отримала 10 липня 2001 р., чого насправді не було.

Після цього візиту до неї почали дзвонити по телефону невідомі особи із погрозами і вимогами залишити квартиру. ОСОБА_2 була вимушена подати заяву до міліції, де їй порадили терміново подати позов до суду, а щоб сховатися від загроз посприяли тимчасовому поселенню до гуртожитку ОСОБА_10 харчових технологій.

Позовна заява була подана до суду 08.11.2001 р. Відповідачем була заявлена ОСОБА_4, вимогою позову було визнати договір купівлі-продажу недійсним, як такий, що укладений в результаті помилки. Суд 09.11.2001 р. наклав на квартиру арешт. Квартира була захоплена із виломом дверей 11.11.2001 р., тобто передчасно, до вичерпання строку найму. Міліція за фактом захоплення квартири порушила кримінальну справу. У ОСОБА_2 після втрати квартири виникла депресія, у грудні 2001 року вона поступила на лікування до стаціонару Одеського психоневрологічного диспансеру.

Суд через незявлення сторін залишив позовну заяву без розгляду, арешт з квартири був знятий. Квартира одразу ж у короткий час була тричі перепродана: 19 грудня 2001 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_12;

19 лютого 2002 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_12Є і ОСОБА_13 (громадянка США); 13 серпня 2002 року, згідно договору купівлі-продажу між ОСОБА_13 і ОСОБА_3 (громадянка США, яка з того часу є власником квартири.

Після виходу ОСОБА_2 з лікарні, у січні 2002 року, розгляд справи був відновлений. Розпочався безперервний багаторічний розгляд справ в судах. Сторона позивача зауважує, що ця тяганина виникла не за її провиною, оскільки з боку сторони позивача увесь цей час жодного засідання не було пропущено. Тоді як з боку сторони відповідача пропуски засідань вилилися у систему. А подання послідовно нових позовів обумовлено обєктивними причинами.

Так, 05.02.2004 р. рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-78 договір купівлі продажу квартири від 10.07.2001 р. був визнаний недійсним. Додатковим рішенням від 29.04.2004 р. суд зобовязав ОСОБА_4 повернути квартиру ОСОБА_2 Однак це було неможливим, оскільки через перепродажі квартира ОСОБА_4 вже не належала. Судове рішення було скасоване, справу повернуто до нового розгляду до суду першої інстанції.

З 2006 року інтереси ОСОБА_2 захищає ГПО «Надія». В уточненому позові відповідачами були заявлені ОСОБА_4 і ОСОБА_6, третіми особами заявлені послідовні власники квартири: ОСОБА_12Є, ОСОБА_13, ОСОБА_3 Т, та нотаріуси, що завіряли договори: ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 Вимога позову щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним обґрунтовувалася обманом з боку ОСОБА_4 (ст. 57 ЦК України (1963).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 10.09.2014 р. (справа №1519/2-285/11) у задоволенні позову було відмовлено. Суд встановив, що стороною позивача не надано доказів факту обману з боку відповідача ОСОБА_4

Таке рішення суд обґрунтував із посиланням на висновок судової психологічної експертизи. Обставини призначення судом цієї психологічної експертизи були такі.

Слідчий міліції, що порушив кримінальну справу за фактом захоплення квартири ОСОБА_2, у 2002 році її закрив. Підставою для закриття був висновок психіатричної експертизи, яку замовила міліція через те, що ОСОБА_2 лікувалася в психологічному диспансері від депресії. Експерти-психіатри не знайшли у ОСОБА_2 психічного захворювання. Депресія є тимчасовим психічним розладом і як психічне захворювання не діагностується. Тому міліцією було зроблено висновок, що ОСОБА_2 при укладанні договору купівлі-продажу квартири усвідомлювала свої дії.

Рішення про закриття міліцією кримінальної справи ОСОБА_2 оскаржила в судах. Скарги були задоволені. Ухвалою Колегії судової палати по кримінальних справах апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009р. закриття кримінальної справи було визнано необґрунтованим. Також необґрунтованість закриття кримінальної справи було підтверджено постановою Приморського районного суду від 11.12.2009р., та постановою Приморського районного суду від 16.12.2009р. Усі ці судові рішення вступили у законну силу, кримінальне розслідування міліцією було відновлено.

При цьому Колегія суддів судової палати по кримінальних справах вказала на помилкове тлумачення міліцією висновку експертів-психіатрів, оскільки у даному випадку слід було призначати не психіатричну, а психологічну експертизу на предмет виявлення у характері ОСОБА_2 таких особливостей, як підвищена довірливість тощо.

Слідуючи цієї рекомендації, цивільний суд призначив судову психологічну експертизу, виконання якої було доручене Науково-дослідному експертному центру ГУМВС України в Одеській області.

Експертизу було виконано. В висновку експерта, який був отриманий судом у березні 2014 року, вказано, що під час укладання договору у ОСОБА_2 спостерігався стан «деформації особистого інтелектуального компоненту». При цьому експерт висловив припущення, що обман, наслідком якого було укладання договору купівлі-продажу квартири, можливо здійснив ОСОБА_6, а не ОСОБА_4

Згідно ст. 57 ЦК України (1963) умовою визнання угоди не чинною є доведення факту обману виключно з боку сторони угоди. Однак ОСОБА_6 стороною угоди не був. На цій підставі суд дійшов до висновку, що сторона позивача не подала доказів факту обману з боку ОСОБА_4, і саме на цій підставі у позові відмовлено..

ОСОБА_2 оскаржила висновок експертизи у вищестоящій інстанції Науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі при МВС України. Скаргу було визнано обґрунтованою, в листі НДЕКЦ при МВС України від 21.11.2014 р. № 19/8-М-99 вказано, що у висновку експерта виявлені численні порушення чинної методології та логіки побудови дослідження, наявні розбіжності висновків з обєктивними даними, вихід за межі компетенції експерта, а також невідповідність висновків заявленим запитанням, що призвело до неповноти та необґрунтованості висновку.

Тим самим обґрунтованість рішення суду по справі №1519/2-285/11, що базувалося на висновку експертизи, слід було поставити під сумнів. Виходячи з цього, ОСОБА_2 замовила в Незалежному інституті судових експертиз (НІСЕ, м. Київ) експертне психологічне дослідження. Експерт НІСЕ встановив, що ОСОБА_2 у період укладання правочину виявляла такі психологічні властивості, як підвищена довірливість, навіюваність, конформність щодо емоційно значущої особи, з домінуванням мотивації професійного та особистого влаштування, що обумовлювало підвищену керованість ОСОБА_2 стосовно зовнішніх впливів. При цьому мав місце вплив з боку групи осіб, а не тільки з боку одного ОСОБА_6

Однак при цьому сторона позивача зазначає, що незалежно від визнання вищестоящою інстанцією висновку експертизи неякісним, експерт апріорі виходив з того, що мав місце (мова оригіналу) «заём совместно со Школьным денег у Ранининой». Також цей факт, тобто наявність позики, покладено у основу експертного дослідження НІСЕ.

Тобто експерти підтверджують факт удаваності договору купівлі-продажу, що маскує позику. Тоді як відповідач ОСОБА_4 факт надання позики взагалі заперечує.

Сумнівність рішення суду по справі №1519/2-285/11 через наявність посилання на судову психологічну експертизу дало підставу подати новий позов, який був предявлений ГПО «Надія» 06.05.2015 р. у порядку віндикації згідно ст. 145 ЦК України (1963) до останнього (добросовісного) набувача ОСОБА_3. ОСОБА_4 у цьому позові була заявлена третьою особою. Позов обґрунтовувався статтею 55 ЦК України (1963).

Рішенням від 22.07.2015 р. (справа №521/7151/15-ц) у позові було відмовлено. Суд визнав не доведеним факт, що при укладанні договору купівлі-продажу від 10.07.2001 року ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. За думкою суду, для доведення цього факту із посиланням на ст. 55 ЦК України (1963), слід було призначати не психологічну, а психіатричну експертизу. Ця думка суду обґрунтовувалася пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 року.

При цьому суд вбачає за доцільне розяснити стороні позивача, що відмова в задоволенні даного позову не позбавляє сторону права звернутись із позовом безпосередньо до особи, що має відповідати за позовом у порядку, регламентованому ЦПК України (тобто до ОСОБА_4 Н В. яка вступала третьою особою, а не відповідачем).

Суд касаційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції без змін, однак при цьому визнав слушним предявлення позову у порядку віндикації, але таке предявлення можливо за умови, що буде доведена недійсність і договору купівлі-продажу.

ГПО «Надія» 04.08.2015 року подала до суду уточнений позов з того ж предмету спору, обґрунтувавши недійсність договору купівлі-продажу наступним:

- договір купівлі-продажу квартири від 10.07.2001 р. був укладений без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода), цей договір маскує усну домовленість про надання позики ( удавана угода);

- договір укладений на вкрай невигідних умовах, що полягає у несумірності, вказаної у договорі суми продажу квартири, що дорівнює 7700 грн., так само, як і суми позики 6965 доларів США ринковій вартості квартири, що на той час дорівнювала 122158 грн. (що еквівалентно 22919 доларам США);

- процедуру відчуження перед продажем квартири ОСОБА_2 не замовляла, відчуження здійснено таємно від ОСОБА_2 що підтверджено вищезгаданими ухвалою і двома постановами судів кримінальної юрисдикції, що увійшли у законну силу, тобто договір купівлі продажу від 10.07.2001 року був завірений нотаріусом на підставі сфабрикованого документу про відчуження довідки характеристики квартири.

Цей факт підтверджений тим, що ця вказана довідка в матеріалах інвентаризаційної справи квартири, що зберігається в КП «ОМБТІ та РОН» відсутня.

Стосовно строку давності сторона позивача вказує, що згідно ст. 74 ЦК України (1963) вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давнини. Відповідно до ст. 83 ЦК України (1963), позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав. У даному випадку має місце порушення особистих прав і загально визнаних прав людини.

ОСОБА_2 та представник ГПО «Надія» у судове засідання зявились, заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, була повідомлена судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але поштою до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, була повідомлена судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від відповідача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Крім того, у судовому засіданні 03.02.2016 р. ОСОБА_4 заперечила проти задоволення позову з підстав та правової аргументації зазначених у запереченнях викладених у письмовій формі від 22.02.2016 р. просила застосувати позовну давність.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 у відкрите судове засідання не зявилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявленого позову, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи і на підставі наявних в ній доказів судом було встановлено, що квартира під № 41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога у місті Одесі на праві приватної власності належала ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 30 червня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17, під реєстром № 4637.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу державної нотаріальної контори ОСОБА_5, під реєстровим №2057, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру під №41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога у місті Одесі.

В подальшому спірна квартира була продана іншим особам, після ряду перепродажів, згідно договору купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року, укладеного із ОСОБА_13, власником квартири є ОСОБА_3.

Спір з приводу даної квартири неодноразово розглядався судами.

Вперше ОСОБА_2 звернулась до суду 08.11.2001 р. Відповідачем була заявлена ОСОБА_4, вимогою позову було визнати договір купівлі-продажу недійсним, як такий, що укладений в результаті помилки. Суд 09.11.2001 р. наклав на квартиру арешт. Квартира була захоплена із виломом дверей 11.11.2001 р., тобто передчасно, до вичерпання строку найму. Міліція за фактом захоплення квартири порушила кримінальну справу. У ОСОБА_2 після втрати квартири виникла депресія, у грудні 2001 року вона поступила на лікування до стаціонару Одеського психоневрологічного диспансеру.

Суд через те, що сторони не зявилися в судове засідання, залишив позовну заяву без розгляду, арешт з квартири був знятий. Квартира одразу ж у короткий час була тричі перепродана: 19 грудня 2001 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_12; 19 лютого 2002 року, згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_12Є і ОСОБА_13 (громадянка США); 13 серпня 2002 року, згідно договору купівлі-продажу між ОСОБА_13 і ОСОБА_3 (громадянка США, яка з того часу є власником квартири.

Після виходу ОСОБА_2 з лікарні, у січні 2002 року, розгляд справи був відновлений. Розпочався безперервний багаторічний розгляд в судах.

05 лютого 2004 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, яким позов Благодійного правозахисного фонду «Рутенія» в інтересах ОСОБА_2 задоволено, договір купівлі-продажу від 10.07.2001 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був визнаний недійсним, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 44000,0 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,0 грн., в іншій частині позову про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

29 квітня 2004 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено додаткове рішення, яким задоволено заяву Благодійного правозахисного фонду «Рутенія» в інтересах ОСОБА_2 та зобовязано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 вартістю 122158,0 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2004 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2004 року і додаткове рішення цього суду від 29 квітня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

03 листопада 2006 року Верховним судом України ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 липня 2005 року залишено без змін.

З 2006 року інтереси ОСОБА_2 захищає ГПО «Надія». В уточненому позові відповідачами були заявлені ОСОБА_4 і ОСОБА_6, третіми особами заявлені послідовні власники квартири: ОСОБА_12Є, ОСОБА_13, ОСОБА_3 Т, та нотаріуси, що завіряли договори: ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 Вимога позову щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним обґрунтовувалася обманом з боку ОСОБА_4 (ст. 57 ЦК України (1963).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2013 року по справі № 1519/2-285/11 було призначено судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено судовому експерту Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні МВС України в Одеській області ОСОБА_18, та на вирішення експерта поставлені такі питання: 1. Яка особистісна значимість для ОСОБА_2 обставин, за яких були укладені договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом ОСОБА_5 10 липня 2001р. (т. 2 а. с. 99, 265); договір купівлі-продажу від 10.07.2001 р. вільної форми на суму 8625,0 доларів (т. 3 а. с. 81); договір найму житлового приміщення від 10 липня 2001 р. ? 2. У якому емоційному стані перебувала ОСОБА_2 під час укладання вказаних договорів? 3. Чи здатною була ОСОБА_2 з урахуванням визначених обставин, повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями в момент укладення договорів ? 4. Чи здатною була ОСОБА_2 з урахуванням визначених обставин, усвідомлювати, і в якій мірі - фактичний зміст власних дій та їх наслідків при укладанні цих договорів ? 5. Чи здатна була ОСОБА_2 повною мірою прогнозувати наслідки власних дій щодо укладення договорів ? 6. Чи здатна була ОСОБА_2 повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та в повній мірі усвідомлено реалізовувати його?

Відповідно до висновку експерта №5/н від 25 лютого 2014 року, вбачається, що 1-6) Особова значущість для ОСОБА_2 обставин, при яких були укладені договір купівлі-продажу, засвідченого нотаріусом ОСОБА_9 10 липня 2001 р. (т. 2 а. с. 99, 265); договір купівлі-продажу від 10.07.2001 р. вільної форми на суму 8625,0 доларів (т. 2 а. с. 81); договір найму житлового приміщення від 10 липня 2001 р. і емоційний стан в якому знаходилася ОСОБА_2 під час укладання вказаних договорів, а так само її здатність з врахуванням певних обставин, повною мірою вільно і усвідомлено приймати рішення і реалізовувати їх своїми діями у момент укладення договорів, здатність з врахуванням певних обставин, усвідомлювати фактичний вміст власних дій і їх наслідків при складанні цих договорів, здатність повною мірою прогнозувати наслідки власних дій відносно укладення договорів, здатність в повній усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, і повною мірою усвідомлено реалізовувати його - безпосередньо характеризуються деформацією особового інтелектуального компонента при ухваленні рішень ОСОБА_2, що цікавить суд в момент і були зв'язані і детерміновані ситуацією її можливого обману з боку директора підприємства «Майстер» ОСОБА_6, що не є психологічними ознаками і складовими категоріями таких психологічних явищ, як емоційний стан у момент укладення угоди, особова значущість угоди, здатність або нездатність людини усвідомлювати значення здійснюваних дій і передбачати настання їх наслідків, оскільки з психологічного боку ситуація обману - це умисне введення в оману іншої сторони, свідоме створення у неї неправильних уявлень про обставини дійсності (займ ОСОБА_15 спільно з ОСОБА_6 грошей у ОСОБА_4, а згодом продаж ОСОБА_6 підприємства «Майстер» без повернення боргу ОСОБА_4 або розділу грошових коштів від продажу підприємства з ОСОБА_15) за допомогою передачі їй помилкової інформації (розширення обсягів виробництва і збільшення прибутку підприємства «Майстер» за рахунок покупки на займані гроші додаткового устаткування). При цьому підлягає встановленню мотив приховування обманюючою стороною своїх дійсних намірів, що знаходиться поза межами компетенції судового експерта психолога, а є компетенцією суду або відповідних правоохоронних органів, що підтверджується так само матеріалами кримінальної справи № 1.

Тобто експертом зроблено припущення щодо можливого обману ОСОБА_2 саме з боку директора підприємства «Майстер» ОСОБА_6

Згідно рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_6 від 10 вересня 2014 року, в задоволенні вимог ГПО «Надія» в інтересах ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі. На підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2014 року залишено без змін (справа №1519/2-285/11).

ОСОБА_2 оскаржила висновок експертизи у вищестоящій інстанції Науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі при МВС України. Скаргу було визнано обґрунтованою, в листі НДЕКЦ при МВС України від 21.11.2014 р. № 19/8-М-99 вказано, що у висновку експерта виявлені численні порушення чинної методології та логіки побудови дослідження, наявні розбіжності висновків з обєктивними даними, вихід за межі компетенції експерта, а також невідповідність висновків заявленим запитанням, що призвело до неповноти та необґрунтованості висновку.

Правова позиція позивача ОСОБА_2 у даному позові ґрунтується на тому, що правочин був вчинений про людське око, оскільки оформлюючи та підписуючи документи, сторони мали намір укласти договір застави, який мав би забезпечити виконання позикових зобовязань, що де-факто виникли в наслідок укладення угоди позики між ОСОБА_4, ОСОБА_2 і ОСОБА_6, який отримав гроші у сумі 6965 доларів США 10.07.2001 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, сторона позивача посилалась на положення висновку №8207 експертного психологічного дослідження (за матеріалами) від 11 березня 2015 року, складеного фахівцем ОСОБА_19 Згідно висновку, ОСОБА_2 у період укладення правочину 10 липня 2001 року виявила такі психологічні властивості як підвищена довірливість, навіюваність, конформність щодо емоційно-значущої особи, з домінуванням мотивації професійного та особистого влаштування, що обумовлювало підвищену керованість ОСОБА_2 стосовно зовнішніх впливів. У характері досліджуваної ситуації укладення договору купівлі-продажу квартири одночасно з договором найму житлового приміщення спостерігаються ознаки проблемного (помилкового) волевиявлення у конформної особистості, що проявилося у недостатньому прогнозуванні ОСОБА_2 правових наслідків своїх дій та могло бути обумовлено зовнішнім впливом на її поведінку.

Однак при цьому позивач зазначає, що і судовий експерт, незалежно від того, що його висновок був визнаний неякісним, а також експерт НІСЕ в своїх дослідженнях апріорі виходили з наявності факту позики, що маскувався договором купівлі-продажу квартири. Тобто експерти підтверджують факт удаваності договору купівлі-продажу, що маскує позику.

В судовому засіданні ОСОБА_2 стверджувала, що не мала наміру продавати квартиру під №41 в будинку №12/8 по вулиці Фонтанська дорога у місті Одесі, так як не мала іншого житла, а вказана квартира є її єдиним житлом. Крім того, довідку характеристику на відчуження спірної квартири не замовляла, як і не уповноважувала інших осіб на її замовлення.

Цей факт підтверджений тим, що вказана довідка в матеріалах інвентаризаційної справи спірної квартири, що зберігається в КП «ОМБТІ» відсутня (підтверджено листом КП «ОМБТІ від 09.10.2015 р. №463078.72.15).

Про відсутність наміру продавати квартиру свідчить той факт, що 10 січня 2001 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження: належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 та усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те що на день її смерті буде їй належати та на що він за законом матиме право заповідала ОСОБА_20, що підтверджується заповітом від 10 січня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 48.

Судом встановлено, що одночасно з укладанням договору купівлі - продажу спірної квартири 10 липня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_4, як власник, передає, а ОСОБА_2, як наймач, приймає у термінове, платне користування житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, за орендною платою у розмірі 2000,0 грн. в місяць, строком договору до 10 січня 2002 року.

Згідно із п. 2.4. договору найму житлового приміщення від 10 липня 2001 року, власник надає право викупу даного обєкта наймачу за закінченням строку найма, за умовами відсутності зобовязань за даним договором у наймача. Сума викупу складає 42000,0 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору найму від 10 липня 2001 року сторони мали намір скрити укладання договору позики 7000 доларі США (деяке зменшення фактично наданої суми проти попередньої домовленості 6965 доларів США, ОСОБА_4 тоді пояснили тим, що з цієї суми були витрачені кошти на оформлення документів БТІ та інші інстанції).

Оскільки грошові кошти за договором позики ОСОБА_2 фактично брала на фінансове оздоровлення підприємства та передавались особисто ОСОБА_7, тому за домовленістю ОСОБА_2 з ОСОБА_6, саме він повинен був здійснювати виплату ОСОБА_4 за договором позики. ОСОБА_20 щомісячну сплату у розмірі 2000 грн. було здійснено у день укладання договору найму 10.07.2001 р., другий внесок на таку ж суму було здійснено рівно через місяць 10.08.2001 р., більше внесків не було.

В позовній заяві вказується, що наприкінці жовтня 2001 р. до ОСОБА_2 прибули ОСОБА_8Й і ОСОБА_4 та зазначили, що оскільки гроші не повертаються ОСОБА_2 повинна добровільно виїхати з квартири. Після візиту ОСОБА_8 і ОСОБА_4 до ОСОБА_2 почали дзвонити по телефону невідомі особи і погрожували її вимагаючи, що б вона залишила квартиру. 06.11.2001 р. ОСОБА_2 звернулася із заявою до правоохоронних органів, на підставі якої було порушено кримінальну справу та ховаючись від переслідування тимчасово поселилась у гуртожитку ОСОБА_10 харчових технологій. Квартира була захоплена із виломом дверей 11.11.2001 р.

Слідчий міліції, що порушила кримінальну справу за фактом захоплення квартири ОСОБА_2 у 2002 році її закрила. Підставою для закриття був висновок психіатричної експертизи, оскільки ОСОБА_2 лікувалася в психологічному диспансері від депресії. Експерти-психіатри не знайшли у ОСОБА_2 психічного захворювання. Депресія є тимчасовим психічним розладом і як психічне захворювання не діагностується. Тому було зроблено висновок, що ОСОБА_2 при укладанні договору купівлі-продажу квартири усвідомлювала свої дії.

Рішення слідчого про закриття кримінальної справи ОСОБА_2 оскаржила в судах. Скарги були задоволені. Ухвалою Колегії судової палати по кримінальних справах апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009р. закриття кримінальної справи було визнано необґрунтованим. Також необґрунтованість закриття кримінальної справи було підтверджено постановою Приморського районного суду від 11.12.2009р., та постановою Приморського районного суду від 16.12.2009р. Рішення вступили у законну силу, кримінальне розслідування міліцією було відновлено.

При цьому Колегія суддів судової палати по кримінальних справах вказала на помилкове тлумачення слідчим висновку експертів-психіатрів: по даній справі слід було призначати не психіатричну, а психологічну експертизу на предмет виявлення у характері ОСОБА_2 таких особливостей, як підвищена довірливість тощо.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що при укладанні сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири між ними існувала домовленість про відсутність наміру створити юридичні наслідки. Позивач не мала наміру продавати належну їй на праві власності квартиру, а відповідач купувати її. Фактично, що підтверджується сукупністю наведених доказів, сторони мали на меті приховати договір застави, а після виконання боргового зобов'язання припинити права застави, повернувши квартиру у власність позивача ОСОБА_2

Відповідно до ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири є мнимою угодою з метою приховати іншу угоду - договір застави квартири. Насправді даний договір був укладений без наміру створити юридичні наслідки. Грошей за цю квартиру відповідач ОСОБА_4 не виплачувала ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з квартири з власної волі не виселялася.

Правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникли в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 10 липня 2001 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожної події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, заявлені вимоги підлягають оцінці за нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року у відповідній редакції, що діяла на момент укладення договору.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася на недійсність зазначеного договору купівлі-продажу внаслідок його удаваності та приховання фактично укладеного договору застави в забезпечення зобовязання за договором позики, який повністю сторонами не виконаний до теперішнього часу.

Укладання удаваного договору само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України (1963), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. У зв'язку з чим такий правочин може бути визнаний недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Тільки при наявності підстав для визнання саме договору застави квартири недійсним, такий договір може бути визнаний недійсним.

Між сторонами була укладена угода купівлі-продажу квартири за умови її зворотного обов'язкового повернення з метою приховування договору застави, для забезпечення повернення 7000 доларів США, які ОСОБА_2 та ОСОБА_6 позичили у ОСОБА_21 10 липня 2001 року, з метою забезпечити виконання позикових зобовязань.

Таким чином, оскільки воля сторін була спрямована на встановлення між сторонами цивільно-правових відносин, але інших у порівнянні з вираженими у волевиявленні, то суд приходить до висновку про обґрунтованості позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з підстав його удаваності.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про заставу» № 2654-ХІІ від 02.10.1992 p., в редакції 1999 року, у договорі заставиповинно бути зазначено найменування (прізвище, ім'я та по батькові), місцезнаходження (місце проживання) сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобовязання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї з сторін повинна бути досягнута угода.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону (ч.1 ст. 48 ЦК Української СРСР).

Тому, через відсутність у договорі застави всіх умов, які є обовязковими відповідно до Закону України «Про заставу», суд не визнає зазначену угоду такою, що відповідає вимогам закону та приходить до висновку про визнання недійсним договір купівлі-продажу кватири № 41 у будинку № 12/8 по вул. Фонтанська дорога в м. Одеса, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 10.07.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5

Оцінюючи доводи відповідача ОСОБА_4 з приводу недоведеності позивачем обману з її боку, як підстави позову про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири, суд враховує, що ці обставини розглядались судами та встановлені рішеннями Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2014 року та від 22 липня 2015 року, які набрали законної сили та доказуванню не підлягають. Однак слід зазначити, що обман з боку ОСОБА_4, як підстави позову про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири, у даній справі не вказано та навпаки позивач неодноразову звертає увагу суду, що ці обставини не є підставою позову.

Вирішуючи питання застосування позовної давності до позову, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Як видно з матеріалів справи, 3-річний строк позовної давності, визначений ЦК України (в ред.1963 р.), до набрання чинності ЦК України (в ред. 2004 р.) не сплив, а тому до позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним застосовуються правила ЦК України (в ред. 2004 р.) про позовну давність.

Згідно ст. 256 ЦК України (1963) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як наводить ст. 257 ЦК України (1963), загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України (1963), перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як регламентує ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України (1963) позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що первісний позов з приводу визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири був поданий ОСОБА_2 в листопаді 2001 року та до теперішнього часу тривали різні процеси в судах та розслідувались кримінальні справи. Підстави, позову, на переконання заявника, були залишені поза увагою судів під час розгляду попередніх справ та відмовлено в задоволені позову лише з однієї підстави.

Враховуючи, що позивач звернулась до суду у листопаді 2001 р. та справа за її позовом та в її інтересах розглядалась судами різних інстанцій близько 14 років, суд приходить до висновку, про те, що стороною позивача не порушено строк звернення до суду з вказаним позовом. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Крім того, ч.3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд не бере до уваги заяву відповідача ОСОБА_4 про застосування позовної давності до спірних відносин про визнання недійсним договору дарування, оскільки предметом спору по даній справі є договір купівлі-продажу квартири від 10.07.2001 р. та жодна сторона в спорі про застосування судом строку позовної давності до спірних відносин про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10.07.2001 р. не заявляла, тому підстав для застосування позовної давності у суду не має.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності та витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1, суд виходить з наступного.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Аналогічна правова позиція встановлена Верховним Судом України в постанові від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12 та постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-95-цс13, прийнятими за результатами заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Доводи позивача про те, що належна їй на праві власності квартира вибула із її володіння та власності поза її волею, всупереч положенням ст.203 ЦК України доведені в суді належними та допустимими доказами, які не спростовані.

Таким чином, спірна квартира має бути витребувана у відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінюючи доводи позивача про те, що відчуження спірної квартири ОСОБА_2 здійснено таємно від ОСОБА_2 суд вважає необґрунтованими, оскільки на підтвердження вказаних доводів стороною не надано до суду жодного доказу.

При цьому, саме на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України).

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставлені, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, часково знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами, які не спростовані відповідачами.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо стягнення судового збору у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3,10,11,15,60,79,88,208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ГПО „Надія" в інтересах члена організації ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним, як удаваний, договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 від 10 липня 2001 р. та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрованого в реєстрі за № 2057.

Привести сторони по договору купівлі-продажу квартири від 10 липня 2001 р. в первісне становище.

Зобов'язати ОСОБА_2, повернути ОСОБА_4, одержані за угодою гроші в сумі 7700 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в дохід держави 243,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в дохід держави 243,60 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Леонов О.С.