У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ОстапчукаД. О., Гончара В. П., Касьяна О. П.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 30 червня 2011 року він надав відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в борг товар (одяг) на суму 16 154 євро, терміном до 01 липня 2012 року. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_5 та ОСОБА_6 борг за товар не повернули, просив суд стягнути з відповідачів на свою користь суму боргу в розмірі 16 154 євро, що на день звернення до суду з позовом еквівалентно 403 850 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 28 жовтня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення вважає незаконними, просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_7 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Із доданого позивачем документа, складеного 30 червня 2011 року, названого останнім розпискою, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали у ОСОБА_4 в борг товар (одяг) на суму 187 387 грн, що еквівалентно 16 154 євро, та зобов'язалися повернути вказану суму грошей до 01 липня 2012 року (а. с. 6).

Наданий позивачем на підтвердження своїх вимог документ не містить ознак договору позики, оскільки в його тексті не зазначено про отримання відповідачами від позивача саме грошових коштів, про повернення яких просив позивач, звертаючись до суду з даним позовом, а отже не доведено факту укладення саме договору позики в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди, правильно встановивши обставини про недоведеність існування між позивачем та відповідачами цивільно-правових відносин, які випливають із договору позики, дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

Доводи касаційної скарги про неналежну судами оцінку наданим доказам та не визначеність із характером спірних правовідносин та нормою права, яка їх регулює - безпідставні, оскільки висновки, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В.П. Гончар

О. П. Касьян