16.12.2016 Єдиний унікальний номер 205/6000/16-ц
справа № 2/205/2794/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 серпня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 листопада 2003 року померла ОСОБА_2 Після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 були її діти: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4, кожен з яких, прийняв по ? частки спадщини. 14 травня 2009 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на ? частку вищезазначеного домоволодіння та земельної ділянки. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 була його сестра ОСОБА_4, яка прийняла ? частку спадщини після смерті свого брата. 25 січня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 14 листопада 2003 року на ? частку домоволодіння розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, та свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого брата ОСОБА_3, померлого 14 травня 2009 року на ? частку домоволодіння розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 14 листопада 2003 року на ? частку земельної ділянки розміром 0,0905 га, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого брата ОСОБА_3, померлого 14 травня 2009 року на ? частку земельної ділянки розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11. Але за свого життя ОСОБА_4 до Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області для здійснення державної реєстрації земельної ділянки не звернулася і Державний акт на право приватної власності на землю не отримала. 14 липня 2015 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на вищезазначене домоволодіння та земельну ділянку в цілому, єдиним спадкоємцем після її смерті, став її племінник ОСОБА_1, на користь якого за життя спадкодавцем ОСОБА_4 був складений заповіт. 26 серпня 2015 року позивач через свого представника звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з заявою про видачу на його імя свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_4, яка померла 14 липня 2015 року. Однак, щодо видачі йому свідоцтва про право власності на вищевказане домоволодіння ніяких перепон не було, а щодо земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, нотаріусом, йому було відмовлено у зв'язку з тією обставиною, що за померлою ОСОБА_4 не було зареєстроване право власності на земельну ділянку в Управлінні Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, що протирічить положенням ст. 182 ЦК Україн, відповідно до яких право власності та інші речові права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, про що 11 лютого 2016 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0905 га, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 14 липня 2015 року.

У своїй заяві від 08 грудня 2016 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради у своїй заяві від 08 грудня 2016 року заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 14 листопада 2003 року ОСОБА_2 померла (а.с. 9).

Після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, що належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 28 квітня 1992 року, реєстровий № 1-1708, зареєстрованого в ДМБТІ 27 травня 1992 року у реєстровій книзі № 220-127. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 0,0905 га, кадастровий № :08:510:0007, яка була надана ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і належала їй на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серія ДП Д* № 9004 від 26 травня 1997 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 17 квітня 1997 року № 581, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 003052, зареєстрованого в Управлінні Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області (а.с. 64-70).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 були її діти: син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4, кожен з яких, прийняв по ? частки спадщини, але відразу ж не оформив своїх спадкових справ.

14 травня 2009 року ОСОБА_3 помер (а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на ? частку вищезазначеного домоволодіння та земельної ділянки.

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 була його сестра ОСОБА_4, яка прийняла ? частку спадщини після смерті свого брата, але відразу ж вона не оформила своїх спадкових справ.

25 січня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до державного нотаріуса Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті матері ОСОБА_2 та брата ОСОБА_3, після чого отримала свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЕ № 066040 після смерті матері ОСОБА_2, померлої 14 листопада 2003 року, на ? частку домоволодіння розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, спадкова справа № 66/2011, зареєстроване в реєстрі за № 3-145, зареєстроване в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером 32060120 від 15 березня 2011 року; свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЕ № 066042 після смерті брата ОСОБА_3, померлого 14 травня 2009 року на ? частку домоволодіння розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, спадкова справа № 67/2011, зареєстроване в реєстрі за № 3-150, зареєстроване в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером 32060120 від 15 березня 2011 року; свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЕ № 066041, після смерті матері ОСОБА_2, померлої 14 листопада 2003 року на ? частку земельної ділянки розміром 0,0905 гектарів, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, спадкова справа № 66/2011, зареєстроване в реєстрі за № 3-147; свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЕ № 066043, після смерті брата ОСОБА_3, померлого 14 травня 2009 року на ? частку земельної ділянки розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, спадкова справа № 67/2011, зареєстроване в реєстрі за № 3-148 (а.с. 11-14).

Однак за свого життя позивач до Управління Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області для здійснення державної реєстрації вищезазначеної земельної ділянки не звернулася і Державний акт на право приватної власності на землю не отримала.

14 липня 2015 року ОСОБА_4 померла (а.с. 15).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 01 вересня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 1899, в якому заповіла все своє майно ОСОБА_1 (а.с. 16).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11.

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 за заповітом є ОСОБА_1, який належним чином прийняв спадщину, оскільки у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 57).

Однак постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 11 лютого 2016 року позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку через те, що за померлою ОСОБА_4 не було зареєстроване право власності на земельну ділянку в Управлінні Держземагенства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області відповідно до ст. 182 ЦК України (а.с. 76).

Позивач у червні 2016 року з метою здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку звернувся із відповідною заявою до Дніпропетровської міської ради та 27 липня 2016 року отримав відповідь від державного реєстратора про відмову у державній реєстрації (а.с. 18-24).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкуваннях» зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У положеннях п. 3.1 ОСОБА_9 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

З наведеного вбачається, що право власності, що набуте на відповідне нерухоме майно до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

З огляду на існування заповіту та те, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, померлої 14 липня 2015 року,ніхто, крім позивача, не звертався, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку свідоцтва про право на спадщину за заповітом на землю, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11.

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкуваннях», ст. ст. 2-3, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 15-16, 182, 392, 1216-1218, 1223, 1225, 1235-1236, 1269-1270 ЦК України, ст. ст. 78, 81 ЗК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0905 га, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фронтова, 11, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої 14 липня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Басова