У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, неустойки та збитків за невиконане зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_9, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 вересня 2009 року він передав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 16 тис. доларів США, а останній зобов'язався підібрати та придбати для позивача новий автомобіль Мітсубісі Аутлендер, 3,0, повної комплектації, та доставити розмитнений автомобіль у строк до 20 лютого 2012 року, про що складено відповідну розписку. За змістом розписки за порушення строків поставки відповідач зобов'язався виплатити неустойку у розмірі 0,15 % від указаної суми за кожен день прострочення.

Посилаючись з урахуванням збільшених позовних вимог на те, що у визначені строки ОСОБА_7 не виконав свої зобов'язання, не підібрав, не придбав та не доставив обумовлений автомобіль, позивач просив суд стягнути з відповідача кошти, які надавались для придбання автомобіля у сумі 16 тис. дол. США, що є еквівалентом 375 040 грн, передбачену договором неустойку, в межах спеціального строку позовної давності відповідно до положень ст. 258 ЦК України, у сумі 8 760 доларів США, що є еквівалентом 205 334 грн 40 коп., 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання у розмірі 2 400 доларів США, що є еквівалентом 56 256 грн, а також витрати на розмитнення автомобіля, які позивач повинен буде понести в майбутньому у розмірі 219 636 грн 85 коп.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за розпискою у розмірі 16 тис. доларів США (що еквівалентно 337 280 грн), неустойку у розмірі 8 760 доларів США (що еквівалентно 184 660 грн 80 коп.), а всього стягнуто 24 760 доларів США (що еквівалентно 521 940 грн 80 коп.).

В решті вимог про стягнення 3% річних та збитків за розмитнення автомобіля відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року скасовано заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року в частині задоволених позовних вимог.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_6 відмовлено.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6., посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судами встановлено, що 25 вересня 2009 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 16 тис. доларів США, а останній зобов'язався підібрати та придбати для позивача новий автомобіль Мітсубісі Аутлендер, 3,0, повної комплектації, та доставити розмитнений автомобіль у строк до 20 лютого 2012 року, про що складено відповідну розписку. За змістом розписки за порушення строків поставки відповідач зобов'язався виплатити неустойку у розмірі 0,15 % від указаної суми за кожен день прострочення.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_7 не виконав взяті на себе зобов'язання, не підібрав та не придбав для позивача узгоджений автомобіль, не здійснив його доставку та розмитнення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 порушив умови погодженого між сторонами зобов'язання, у зв'язку із чим має відшкодувати позивачу сплачену останнім суму у розмірі 16 тис. доларів США (що еквівалентно 337 280 грн), а також передбачену домовленістю неустойку у розмірі 8 760 доларів США (що еквівалентно 184 660 грн 80 коп.). В частині позовних вимог про стягнення 3 % річних суд першої інстанції відмовив у зв'язку із їх необґрунтованістю. В частині позовних вимог про стягнення витрат на розмитнення автомобіля, які має понести позивач, суд першої інстанції відмовив, так як останній не поніс збитків у зв'язку із розмитненням автомобіля і чинне законодавство не передбачає захисту цивільного права, яке не порушено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за умовами укладеного між сторонами договору поставки автомобіля відповідач має обов'язок придбати та передати позивачу автомобіль, умови договору не передбачають повернення коштів, і відповідні вимоги не можуть бути задоволенні без розірвання спірного договору, про що не просив позивач. В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився із висновками районного суду.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується із висновком судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволені позовної вимоги ОСОБА_6 про стягнення витрат на розмитнення автомобіля.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами встановлено, що позивач не поніс збитків у зв'язку із розмитненням автомобіля, у зв'язку із чим не відбулось порушення його права, про захист якого він звернувся до суду, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у позові в цій частині є вірним, а рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року у відповідній частині підлягає залишенню без змін на підставіст. 337 ЦПК України.

Проте, з висновками суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, неустойки та збитків за невиконане грошового зобов'язання погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції в указаній частині не відповідає з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача суми переданої за розпискою від 25 вересня 2009 року та неустойки, яка передбачена домовленістю сторін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір надання послуг і повернення указаних грошових коштів можливе лише за наслідками розірвання указаного договору, про що позивачем не заявлено.

Однак, у цій частині позовних вимог суд апеляційної інстанції залишив поза увагою наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Однак, зі змісту розписки від 25 вересня 2009 року вбачається, що ОСОБА_7 мав виконати передбачене домовленістю між сторонами зобов'язання у строк з моменту складання такої розписки до 20 лютого 2012 року, тобто сторонами установлено строк виконання відповідного зобов'язання. Крім того, за порушення строків поставки відповідач зобов'язався виплатити неустойку у розмірі 0,15 % від указаної суми за кожен день прострочення.

Строк - це певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України).

Вирішуючи спір у вказаній частині вимог, суд апеляційної інстанції, у порушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та із нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, зокрема не встановив чи передбачена положеннями чинного законодавством можливість розірвання договору, строк якого закінчився, не з'ясував чи діє станом на момент звернення до суду передбачене сторонами зобов'язання та чи можливо у зв'язку із цим відмовити у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині через відсутність вимоги позивача про розірвання договору.

Також, установивши, що між сторонами укладено договір надання послуг, суд апеляційної інстанції не врахував вимог ст. 906 ЦК України, яка встановлює відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг і згідно з якою збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_6 просив суд, зокрема, стягнути з відповідача 3 % річних за порушення останнім його грошового зобов'язання.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився із висновками районного суду про необґрунтованість указаних позовних вимог.

Так, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням зокрема трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення ст. 625 ЦК України передбачають нарахування процентів та індексу інфляції на суму боргу за весь час прострочення з моменту вимоги кредитора про повернення грошової суми.

Зазначене узгоджується із правовою позицією в частині застосування положень ст. 625 ЦК України, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-352цс16 від 06 квітня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Однак, судом апеляційної інстанції в цій частині не з'ясовано чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися відповідні вимоги ОСОБА_6, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України), зокрема не визначено чи мав ОСОБА_7 грошове зобов'язання перед позивачем у зв'язку із невиконання узгодженого між сторонами зобов'язання та чи надсилав ОСОБА_6 відповідачу відповідну вимогу про повернення грошової суми.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без з'ясування усіх необхідних обставин справи з урахуванням доводів сторін рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, неустойки та збитків за невиконане грошового зобов'язання, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року із передачею справи в указаній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, неустойки та збитків за невиконання грошового зобов'язання скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року, в незміненій частині, та рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик