Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив під час розгляду справи, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Наобґрунтування своїх вимог посилався на те, що 30 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав позичальникам грошові кошти у сумі 14 830 дол. США, які останні зобов'язались повернути в порядку та строки, передбачені графіком погашення позики. Також 30 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким на забезпечення виконання зобов'язання останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка є власністю ОСОБА_8

Враховуючи викладене та те, що відповідачі своїхзобов'язаннь за вказаним договором належним чином не виконують, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь неповернуту частину позичених коштів з урахуванням 3 % річних та відсотки за користування позикою у сумі, еквівалентній 15 060 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також стягнутинеустойку за період з 05 вересня 2012 року по 14 травня 2015 року в розмірі 2 943 000 грн. Врахунок задоволення вищезазначених вимог звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, із застосуванням визначеної процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_3 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, а також надати йому, особисто та через представника, право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати, підписувати необхідні довідки, будь-які витяги в Державній реєстраційній службі України, Державній міграційній службі України та інших державних органах, установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності, в нотаріальних конторах та архівних установах та вчиняти всі інші необхідні дії, пов'язані з продажем предмета іпотеки, передати предмет іпотеки з метою збереження до моменту реалізації в його управління з наданням права обкладання квартири новими охоронними пристроями, вільного доступу до майна, зміни замків, укладання договорів на охорону та договорів оренди.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року позов задоволено частково.

У рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 за договором позики від 30 листопада 2010 року на суму заборгованості у розмірі 15 060 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року еквівалентно 327 382 грн 77 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 51,7 кв. м, загальною площею 81,6 кв. м, шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_3право на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено.

У рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за договором позики від 30 листопада 2010 року на суму заявлених вимог, що складаються з: неповернутої частини боргу в сумі 9 830 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року становить 213 690 грн 08 коп., процентів за користування позикою в сумі 4 438 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року становить 96 475 грн 75 коп., 3 % річних від простроченої поверненням позики в сумі 792 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року становить 17 216 грн 94 коп., неустойки в розмірі 327 382 грн 77 коп., а всього на суму 654 765 грн 54 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, із застосуванням процедури, визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_3 права на продаж предметаіпотеки будь-якій третій особі - покупцю за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, але не нижче ніж визначений сторонами в п. 5 іпотечного договору ціною станом на 30 листопада 2010 року, на рівні 480 000 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики та виселення, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого часткового погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки позичальниками порушені взяті на себе зобов'язання за умовами договору позики, то для них настають наслідки, передбачені ст. ст. 611, 624, 1049, 1050 ЦК України.

Разом з тим, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідачів неустойки за порушення боржниками зобов'язання з урахуванням обставин справи та заяв представника відповідача, керуючись ч. 3 ст. 551 ЦПК України, зменшив розмір неустойки до суми, яка є співмірною із розміром збитків, обумовлених невиконанням відповідачами зобов'язання за договором позики.

Кім того, апеляційний суд зазначив, що резолютивна частина рішення апеляційного суду узгоджується зі змістом ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, а саме: у рішенні зазначено усі складові, зокрема, суми заборгованості, дані про предмет іпотеки, на який звертається стягнення з метою задоволення позовних вимог, початкова ціна реалізації предмета іпотеки.

Проте із вказаними висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 30 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укадено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_3 передав позичальникам валютні цінності у вигляді 14 830 дол. США, які останні зобов'язувались повернути в порядку та строки, передбачені графіком погашення позики, наведеному в цьому ж договорі.

30 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким у забезпечення виконання основного зобов'язання за договором позики від 30 листопада 2014 року, було визначено іпотечне майно, а саме - квартира АДРЕСА_1, оцінена сторонами на суму 480 000 грн і яка є власністю іпотекодавця ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Отже, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суди дійшли обґрунтованих висновків щодо наявності у відповідачів заборгованості перед ОСОБА_3 за договором позики від 30 листопада 2010 року та відповідно підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, суди дійшли правильних та обґрунтованих висновків, що особам, яких виселяють із квартири, яка придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Судами правильно застосована ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Проте не можна погодитись з висновками апеляційного суду щодо визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, з огляду на указану в іпотечному договорі від 30 листопада 2010 року оціночну вартість предмета іпотеки виходячи з наступного.

Частинами першою, третьою ст. 33 та ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом пункту5іпотечного договору оціночна вартість предмета іпотекистановила 480 000 грн.

Згдно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1205 цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Однак апеляційний суд неправильно застосував вимоги ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та дійшов помилкового висновку про визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки з огляду на указану в іпотечному договорі від 30 листопада 2010 року оціночну вартість предмета іпотеки.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року скасувати в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана