Провадження № 2/760/441/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у м.Києві про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив визнати недійсним договір дарування 7/16 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21.06.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Тищенком А.В. та застосувати наслідки недійсності договору.

Свої вимоги мотивує тим, що 21.06.2005 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування 7/16 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, хоча позивач мав намір та вважав, що уклав з відповідачем саме договір довічного утримання. В обґрунтування даних обставин посилається на те, що він є людиною похилого віку, а тому вважав, що підписує договір довічного утримання, та що частина будинку буде належати відповідачу, а взамін він буде забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно.

Зазначає, що в серпні 2015 року відповідач почав грубо поводитися з позивачем та виганяти з будинку.

Тому, позивач вирішив розірвати договір довічного утримання, проте дізнався від відповідача, що між ними було укладено саме договір дарування.

Посилаючись на те, що під впливом помилки та обману з боку відповідача щодо предмету угоди, позивач підписав договір дарування, а не договір довічного утримання, на думку позивача договір дарування від 21.06.2005 року підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні уточнюючи підстави визнання недійсним договору дарування від 21.06.2005 року , представник позивача просив задовольнити позов згідно ст. 229 ЦК України.

Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що посилання позивача на те, що під час укладення договору дарування він знаходився під впливом помилки не відповідає дійсності, оскільки спростовується самим текстом договору, який було підписано сторонами в присутності нотаріуса. Крім того зазначили, що позивачем не надано жодного доказу того, що він насправді мав намір укласти з відповідачем саме договір довічного утримання, а відповідач заперечуючи або замовчуючи наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню цього правочину, навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також вважали, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даними позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направило, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину позивачу належало 7/16 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що за своє життя позивач склав заповіт від 28.10.1999 року, згідно якого належну йому на праві власності частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних будівель та земельної ділянки за адресою :АДРЕСА_1 , заповідав відповідачу по справі.

21.06.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 7/16 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Тищенко А.В. (а.с.5).

Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що вищезазначений договір дарування було вчинено під впливом помилки, оскільки він вважав, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування, а тому просив визнати вказаний вище договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Укладений договір дарування є правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.19, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Оцінивши матеріали справи та пояснення сторін, суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору дарування від 21.06.2005 року з підстав передбачених ст. 229 ЦК України, виходячи з наступного.

Зі змісту позову та письмових пояснень позивача вбачається, що позивач не мав наміру укладати договір дарування частини будинку і уклав його помилково, оскільки хотів укласти договір довічного утримання. Позивач думав, що частина будинку буде належати відповідачу, а взамін він буде забезпечувати позивача утриманням та доглядом.

Вказані твердження позивача спростовуються дослідженими в суді матеріалами справи та показами допитаних в суді свідків.

З пояснень сторін вбачається, що позивач та відповідач проживають разом. Відповідач постійно здійснював догляд та піклування за позивачем, який є його рідним дядьком.

Про свій намір подарувати частину будинку відповідачу, позивач неодноразово розповідав своїм близьким родичам та друзям, як і про те, що він уклав такий правочин на користь відповідача.

Вказані обставини підтверджуються допитаними в суді показами свідків ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6

Згідно довідки характеристики виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 30.05.2005 року вбачається, що позивач отримав її для здійснення відчуження нерухомого майна.

Згідно ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно даного договору дарування від 21.06.2005 року вбачається, що він посвідчений державним нотаріусом дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Тищенко А.В. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, перевірено.

Зі спірного договору дарування від 21.06.2005 року вбачається, що нотаріусом було роз»яснено сторонам зміст ст.ст. 229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України, ст. 81 ЗК України.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач розуміючи значення, умови та правові наслідки укладання договору дарування підписав його, тим самим підтвердив свою волю та намір на вчинення правочину, тобто саме укладення договору дарування 7/16 частин житлового будинку.

Та обставина, що позивач мав намір укласти саме договір дарування частини будинку підтверджується також тією обставиною, що 23.02.2006 року позивач уклав на користь відповідача заповіт на частину земельної ділянки та 31.03.2008 року договір дарування 7/16 частини земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 31.03.2008 року вбачається, що частина земельної ділянки була передана в дар відповідачу для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, тобто частини домоволодіння, яке позивач раніше подарував відповідачу за договором від 21.06.2005 року.

Вказаний договір дарування земельної ділянки від 31.03.2008 року , позивачем не оскаржений та у порядку встановленому законом не оспорений.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні представник позивача не міг чітко зазначити в обґрунтування позову, які саме зобов'язання щодо утримання брав на себе відповідач, порядок та форма такого утримання та відповідно, не виконання їх з боку відповідача в підтвердження доводів щодо допущеної помилки, яка полягала саме в намірі позивача укласти та укладання договору довічного утримання.

Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили, що про обставини укладання спірного договору, порядок та способи утримання позивача, які брав на себе відповідач, їй не відомі.

Доказів, які б свідчили про те, що позивач на момент вчинення спірного правочину помилявся щодо правової природи спірного правочину та його істотних обставин, суду не надано та дані обставини не знайшли своє підтвердження в суді.

З огляду на викладене, оцінюючи пояснення позивача та досліджені в судовому засіданні матеріали справи, суд вважає, що позивачем не доведено наявності помилки, яка мала істотне значення при укладанні спірного договору дарування.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог та проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

З огляду на те, що судом вирішено спір по суті про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, підстав для застосування строку позовної давності, суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України , Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: