ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/6551/16-ц
провадження № 2/753/4256/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

позивач не з'явився;

відповідачі не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2), ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3), ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, у якому просив в рахунок задоволення своїх вимог за Договором позики від 30 грудня 2010 року, що складається з неповернутої частини позичених коштів у розмірі 1 569,961,65 грн., трьох процентів річних в сумі 79 853,81 грн., неустойки в розмірі 547 500,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, за процедурою згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом її продажу ОСОБА_1 від власного імені будь-якій третій особі - покупцю на власний розсуд за ціною, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, але не нижче, ніж 413 920,00 грн., з виселенням ОСОБА_2, ОСОБА_3 та переданням її в управління ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований нею за реєстровим № 3364, відповідно до якого відповідачі отримали валютні цінності в натурі на суму 52 000 доларів США, які зобов'язалися повернути не пізніше 30 грудня 2011 року в порядку та в строки, визначені п. 1 Договору. В порушення умов Договору позики свої зобов'язання по поверненню боргу відповідачі належним чином не виконали, повернувши на користь позивача 2 450 доларів США та 74800,00 грн. Неповернутими залишилися кошти на суму 75 850 доларів США.

Позивач посилається на те, що він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав і 18 травня 2015 року за результатами розгляду цивільної справи № 753/16045/14-ц за його позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким задовольнив частково позовні вимоги та стягнув солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики на суму 1 569 961,65 грн., три проценти річних в сумі 79 853,81 грн. та неустойку 547 500,00 грн., а всього 2 197 315,46 грн.

Однак, зазначене рішення суду про стягнення грошових коштів не виконано у встановленому законом порядку.

Крім того, як зазначає позивач в обгрунтування позову, в забезпечена виконання зобов'язань відповідачами за Договором позики між позивачем та відповідачами був укладений Договір іпотеки, посвідчений 30 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований за № 3366, за умовами якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1, яку сторони оцінили на суму 413 920,00 грн.

Умовами Договору іпотеки передбачено право Іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким позивач бажає скористатись.

Також позивач, з посиланням на положення стст. 39,40 Закону України «Про іпотеку» просить виселити відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки з передачею її в управління позивачу.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність та позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі також у судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими належним чином, причини не явки суду не відомі.

Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований за № 3364.

Відповідно до п. 1 зазначеного Договору Позикодавець передав у власність Позичальників валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 52 000 доларів США, які останній зобов'язалися повернути не пізніше 30 грудня 2011 року, в порядку та строки, погоджені сторонами в Договорі.

19 травня 2011 року між ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до Договору позики від 30 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 3364.

Викладено п. 1 Договору позики від 30 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований за № 3364 у такій редакції «1. Позикодавець передав у власність Позичальників валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 73 150 доларів США, які останній зобов'язалися повернути не пізніше 30 грудня 2011 року, в порядку та строки, погоджені сторонами в Договорі.

18 січня 2012 року між ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_7, та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до Договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. 30 грудня 2010 року за реєстровим № 3364.

Викладено п. 1 Договору позики від 30 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 3364 у такій редакції «1. Позикодавець передав у власність Позичальників валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 94 000 доларів США, які останній зобов'язалися повернути не пізніше 30 грудня 2012 року, в порядку та строки, погоджені сторонами в Договорі.

Крім того, судом встановлено, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4, як Іпотекодавцями, та ОСОБА_1, як Іпотекодержателем, укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований за № 3367, за яким в забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавця за Договором позики від 30 грудня 2010 року в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи Позичальники за Договором позики від 30 грудня 2010 року належним чином не виконали свої зобов'язання щодо повернення коштів, в зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за Договором позики.

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики на суму 1 569 961,65 грн., три проценти річних в сумі 79 853,81 грн. та неустойку 547 500,00 грн., а всього 2 197 315,46 грн.

Матеріали справи не містять доказів про виконання боржниками рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року.

Позивач посилається на те, що 10 березня 2016 року він направив на адресу Іпотекодавців письмову вимогу про звільнення квартири, яка є предметом іпотеки, на підставі положень стст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» в зв'язку з початком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, однак підтвердження про вручення зазначеної вимоги Іпотекодавцям матеріали справи не містять.

Згідно з стст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 12 Іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4, сторони домовились, що у випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язань за Договором та/або договором позики у встановлений Іпотекодержателем строк, таку вимоги Іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя та свідчить про те, що Іпотекодавець шляхом підписання цього Договору надав Іпотекодержателю право укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки з будь-якою особою у спосіб, передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, яка встановлена за угодою між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем на момент укладання Договору, або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії.

Крім того, згідно з п. 14 Іпотечного договору сторони домовили, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються Іпотекодержателем від свого імені, на підставі Іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження Іпотекодавця.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

В силу положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя.

Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Тобто, з огляду на зазначені норми чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин, суд вважає, що Іпотекодержатель набуває право на продаж від свого імені предмета іпотеки на підставі Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідного застереження, яке міститься безпосередньо в Іпотечному договорі, і це є беззаперечним його правом без необхідності отримання відповідного уповноваження від Іпотекодавця.

Зазначений спосіб звернення стягнення на майно в силу Закону є позасудовим порядком врегулювання спору між сторонами, а у разі неможливості Іпотекодержателем реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, що повинно бути підтверджено належними доказами у справі, він не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, у спосіб, визначений ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ті самі положення також встановлені і ЦПК України.

Отже, Іпотекодавець, виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не позбавлений права звернутись до суду за захистом своїх прав, однак у разі їх порушень або невизнання.

При зверненні до суду позивач не надав суду доказів, що його право на звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу не визнається відповідачами і є порушеним.

Окрім того, стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Так само частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлює, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З огляду на вищенаведене, нормою частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачений перелік компонентів, які є обов'язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», суд дійшов висновку щодо обов'язковості встановлення у судовому рішенні початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні у його резолютивній частині.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-1239цс16 від 08 червня 2016 року та від 02 листопада 2016 року у справі №359/3848/14.

Отже, оскільки позивач звернувся з вимогою щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу цього майна за ціною на підставі визначеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна (виконавчого провадження) початкової ціни, що суперечить вимогам статей 39 та 43 цього Закону, при цьому не визначив у заявлених позовних вимогах початкової ціни, у судове засідання за для роз'яснення йому права на уточнення позовних вимог не з'явився, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Також не підлягають задоволенню, на думку суду, вимоги позивача про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, та передання її в управління з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Тобто, Законом чітко визначена процедура виселення мешканців з квартири, яка є предметом іпотеки, у разі звернення стягнення на нього, і зазначеному виселенню повинно передувати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Такого рішення в позасудовому порядку відповідно до процедури, передбаченої Іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку», Іпотекодержателем не приймалось.

Звернення до суду про виселення мешканців з квартири, що є предметом іпотеки, можливе лише у разі невиконання такої вимоги Іпотекодержателя після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку або за рішенням суду.

Оскільки, позивачем не була дотримана процедура звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку у спосіб визначений Іпотечним договором, а також відповідного рішення суду постановлено не було, вимоги позивача про виселення та передачу квартири в управління, в даному випадку, є передчасними.

Окрім того, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

А частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

При цьому, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначене збігається з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року за №6-875цс15.

З наявного у матеріалах справи Іпотечного договору вбачається, що в іпотеку відповідачами передано квартиру АДРЕСА_2, яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 червня 1999 року відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації, згідно з розпорядженням (наказом) від 18 червня 1999 року за №1102, що слідує із п. 1 цього Договору, а не за рахунок отриманих у позику коштів оскільки Іпотечний договір був укладений у грудні 2010 року.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири, а відтак позовні вимоги у цій частині також задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.