Номер провадження: 22-ц/785/5608/16
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Гірняк Л.А., Калараш А.А.,

за участю секретаря - Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права на частину доходів, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2016 року,

встановила:

У грудні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у грудні 2015 р. позовом, в якому остаточно просив: 1) визнати за ним право приватної власності на ? ч. доходів, отриманих ОСОБА_5 від здійснення підприємницької діяльності, починаючи з 11.11.2011 р., та тих що можуть бути отримані у майбутньому; 2) стягнути з ОСОБА_5 на його користь ? ч. доходів, отриманих від здійснення ОСОБА_5 підприємницької діяльності, починаючи з 11.11.2011 р., у розмірі - 239 000,00 грн.; 3) визнати, що частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка належить ОСОБА_5 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1, є спільним майном подружжя; 4) визнати за ним право власності на ? ч. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що з 19.09.1998 р. по 25.06.2013 р. знаходився з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Шлюбні відносини припинено з - 01.08.2012 р..

За час знаходження у шлюбі та спільного проживання було набуто майно: 1) нежитлове приміщення АДРЕСА_2, яке було зареєстровано за ОСОБА_5 (далі - Нежитлове приміщення); 2) ОСОБА_5 придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (далі - Житловий будинок).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 р. нежитлове приміщення було залишено у власності ОСОБА_5, яка одну частину нежитлового приміщення використовує для здійснення власної підприємницької діяльності, а іншу - здає в оренду, отримуючи відповідний дохід. Оскільки нежитлове приміщення було придбано у період шлюбу, тому він має право на половину отриманого від його використання доходу, починаючи з 11.11.2011 р..

За час шлюбу він власними силами та за спільні з відповідачкою кошти добудував житловий будинок, зробив євроремонт, замінив дах, провів власне опалення та світло, добудував господарські споруди. У результаті проведених добудов та ремонту вартість житлового будинку значно збільшилася.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що за час шлюбу позивач не працював, доходу не отримував. Всі витрати несла відповідачка. Нежитлове приміщення було придбано відповідачкою за кошти від підприємницької діяльності. 37/100 ч. житлового будинку було придбано відповідачкою у 1988 р., тобто до шлюбу. До укладення шлюбу відповідачка запросила позивача зробити ремонт у житловому будинку та добудувати господарські споруди, за що вона сплатила відповідні кошти. Після укладення шлюбу була добудована тільки одна кімната. Після чого було проведено перерахунок часток. Розмір належної їй частки збільшився до - 41/100 ч. житлового будинку. 12.03.2015 р. відповідачка подарувала належну їй частину житлового будинку ОСОБА_6.

Третя особа - ОСОБА_7, власник 59/100 ч. житлового будинку, у судовому засіданні пояснив, що ремонт у житловому будинку було зроблено відповідачкою ще до укладення шлюбу. Під час шлюбу була добудована тільки одна кімната та замінена система опалення. Нічого більше позивач у житловому будинку не робив. Роботи з заміни даху проводив саме він.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.05.2016 р. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Виключити з мотивувальної частини посилання на те, що він ніде не працював, доходів не отримував. Посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримала викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Представник ОСОБА_5 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що скарга є необґрунтованою. Нежитлове приміщення було придбано відповідачкою як фізичною особою-підприємцем, що встановлено рішенням апеляційного суду. Доходи від використання нежитлового приміщення під час здійснення відповідачкою підприємницької діяльності під час шлюбу витрачалися на потреби сім'ї, утримання майна. Позивач не мав доходів, витрат на утримання сім'ї не здійснював. Вимоги щодо стягнення частини доходу після розірвання шлюбу є безпідставними. Придбання відповідачкою житлового будинку, його ремонт та будівництво господарських споруд відбулося до укладення шлюбу. Під час шлюбу була прибудована лише одна кімната, що не потягло за собою істотного збільшення вартості житлового будинку.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав викладені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлове приміщення було придбано не за рахунок спільних коштів подружжя. Вартість придбаного відповідачкою до шлюбу житлового будинку за час шлюбу істотно не збільшилася. Житловий будинок відчужено відповідачкою (Т. 2, а. с. 33 - 35 зворотня сторона).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 60, 62, 70 ЦК України, ст. ст. СК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 15, 16, 60, 179, 213 ЦПК України). Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що сторони з 19.09.1998 р. знаходилися у шлюбі, який розірвано рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.06.2013 р. (Т. 1, а. с. 11- 12 зворотня сторона), залишеним без змін в частині розірвання шлюбу рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 р. (Т. 1, а. с. 13 - 15 зворотня сторона).

Вищевказаним рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.03.2014 р. (Т. 1, а. с. 97 - 98 зворотня сторона), встановлено, що з 19.02.2004 р. відповідачка зареєстрована як підприємець. 26.10.2007 р. з метою здійснення господарської діяльності остання уклала договір про пайову участь у будівництві нежитлового приміщення. 10.11.2010 р. відповідачці за актом було передано побудоване нежитлове приміщення, а 12.09.2012 р. вона отримала Свідоцтво про право власності (Т. 1, а. с. 16). В нежитловому приміщенні відповідачка облаштувала перукарню, яку використовує для підприємницької діяльності, де і працює перукарем. На нежитлове приміщення не розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя. Під час поділу майна подружжя нежитлове приміщення залишено у власності відповідачки.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права на частину доходів, стягнення з відповідачки ? частини отриманих доходів за період з 11.11.2011 р. у розмірі -- 239 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

За правилами, передбаченими ст. ст. 60, 62, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 р. встановлено, що за час шлюбу відповідачкою 24.12.2007 р. було укладено кредитний договір з АКІБ «УкрСиббанк», за кошти від якого вона придбала за договором купівлі-продажу земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_3. На придбаній земельній ділянці було побудовано незакінчений будівництвом житловий будинок, ступінь готовності якого становить - 69%.

Вищевказаними рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.06.2013 р. та рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2013 р. за ОСОБА_4 визнано право власності на ? ч. земельної ділянки та ? ч. будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку. Таким чином, колегія суддів вважає, що направлені відповідачкою доходи від здійснення підприємницької діяльності за час шлюбу на придбання земельної ділянки та будівництво житлового будинку вже були поділені між сторонами.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про отримання доходів, які можуть бути отримані відповідачкою після розірвання шлюбу та у майбутньому не засновані на вимогах закону, засновані на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права на частину доходів від здійснення жінкою підприємницької діяльності.

Щодо вимог позивача про визнання належної дружині частини житлового будинку спільним майном подружжя, визнання за ним права власності на ? ч. житлового будинку колегія зазначає наступне.

Відповідно до наявної у справі Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (Т. 2, а. с. 7 - 8) власником 41/100 ч. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, є - ОСОБА_6 відповідно до договору дарування від 12.03.2015 р.. Таким чином, вимагаючи визнання права власності на частину житлового будинку, який вже не належить відповідачці, позивач обрав невірний спосіб захисту. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вищевказаних позовних вимог.

Доводи апелянта про помилковість посилання суду на норми КпШС України не відповідають дійсності, оскільки житловий будинок було придбано до набрання чинності СК України. В решті суд в рішенні послався на ст. ст. 60, 61, 69, 71 СК України.

Доводи про те, що судова будівельно-технічна експертиза не була проведена не з його вини не має правового значення, оскільки як вказувалося вище щодо житлового будинку позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Доводи апелянта про істотне збільшення під час шлюбу вартості належної відповідачці частини житлового будинку, помилковість посилання суду на те, що під час шлюбу він не працював, не отримував доходу, не підтверджуються матеріалами справи, які були предметом дослідження у суді першої інстанції. Надана апелянтом під час апеляційного перегляду рішення суду трудова книжка із записами про його трудову діяльність дійсно підтверджує здійснення останньої. Однак, у зв'язку з невірно обраним позивачем способом захисту не змінює результати розгляду справи судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою, її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

А. А. Калараш