Справа № 126/1967/16-ц
Провадження № 2/126/722/2016
"24" жовтня 2016 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Рудь О. Г.
секретар Кучанська В. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 національного торговельно-економічного університету до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за проживання в гуртожитку,
Позивач ОСОБА_1 національний торговельно-економічний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому в обгрунтування своїх позовних вимог вказує, що ОСОБА_1 національний торговельно-економічний університет є державним вищим навчальним закладом IV рівня акредитації. Фінансування Університету здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі державним вищим навчальним закладом IV рівня акредитації (далі-УДУФМТ).
Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 1223-р «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» та Наказу МОН України «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» від 17.12.2015 № 1309, Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі було реорганізовано шляхом приєднання до ОСОБА_1 національного торговельно-економічного університету з утворенням на його базі структурного підрозділу Університету. ОСОБА_1 національний торговельно-економічний університет є правонаступником всіх прав та обовязків УДУФМТ.
На балансі Університету перебуває будівля студентського гуртожитку, розташована по вул. Лобачевського, 23 у м. Києві.
В період з 21.03.2005 по 30.08.2015 року ОСОБА_2 працювала на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов УДУФМТ. 30.08.2015 року закінчився строк трудового договору (контракту) від 30.08.2014 року № 338, укладеного між ОСОБА_2 та Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі.
Відповідач в період з травня 2011 р. проживала в студентському гуртожитку Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі разом зі своїми неповнолітніми дітьми в окремій кімнаті № 225.
Разом з тим, рішення про надання житлового приміщення у гуртожитку відповідачу та її дітям ректором Університету та комісією з поселення не приймалися і не затверджувалися, направлення на поселення відповідно до Житлового кодексу України не видавалися. Отже, всупереч ст. 129 ЖК України; п. 7 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 13.11.2007 № 1004; п. 1.7 Положення про студентський гуртожиток УДУФМТ, а також п. 1.3 ІІравил внутрішнього розпорядку в студентському гуртожитку УДУФМТ, затверджених наказом Університету від 07.12.2012 № 1033, вбачається безпідставне проживання в житловому приміщенні студентському гуртожитку відповідача та її дітей.
Згідно з п. 1.7 Положення про гуртожиток, а також п. 1.4 Правил внутрішнього розпорядку, при поселенні в гуртожиток Університету укладається договір на проживання.
Згідно з п. 10.2 Положення про гуртожиток, розмір місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та за надані житлово-комунальні послуги встановлюється керівництвом Університету відповідно до законодавства, тарифів, порядку розрахунків.
Останній договір про надання в тимчасове користування житлової кімнати в гуртожитку з відповідачем укладався на період з 01.09.2014 по 30.06.2015 року.
Нарахування за проживання, у гуртожитку відповідачеві та її дітям здійснювалось відповідно до наказів ректора Університету від 26.08.2013 року № 466 а "Про внесення змін до наказу від 06.02.2013р № 100», від 29.04.2013 № 242а «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку", від 06.02.2012 № 100 «Про перегляд оплати за проживання в гуртожитку», від 14.05.2009 № 286 «Про перегляд оплати за проживання в гуртожитку», від 30.09.2014 № 585 "Про підвищення вартості проживання в гуртожитку", від 24.02.2015 № 84 "Про підвищення вартості проживання в гуртожитку".
Відповідача неодноразово інформували про наявність заборгованості з пропозиціями сплатити кошти або ж реструктуризувати суму заборгованості, проте всі повідомлення були проігноровані останньою.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просить слухати справу у його відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання двічі не з'явилася та не повідомила суд про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у ній доказах.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки сторони в судове засідання не явилися, на підставі ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без фіксації судового процесу технічними засобами.
Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 1223-р «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» та Наказу МОН України «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» від 17.12.2015 № 1309, Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі було реорганізовано шляхом приєднання до ОСОБА_1 національного торговельно-економічного університету з утворенням на його базі структурного підрозділу Університету. ОСОБА_1 національний торговельно-економічний університет є правонаступником всіх прав та обовязків УДУФМТ, що підтверджується копією розпорядження від 25.11.2015 р., копією наказу № 1309 від 17.12.2015 р., копією передавального акту від 08.02.2016 року, копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с. 7-25).
На балансі Університету перебуває будівля студентського гуртожитку, що розташована по вул. Лобачевського, 23 у м. Києві.
В період з 21.03.2005 по 30.08.2015 року ОСОБА_2 працювала на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов УДУФМТ. 30.08.2015 року закінчився строк трудового договору (контракту) від 30.08.2014 року № 338, укладеного між ОСОБА_2 та Українським державним університетом фінансів та міжнародної торгівлі, що підтверджується копією контракту № 338 від 30.08.2014 року (а.с. 26-30).
Відповідач в період з травня 2011 р. проживала в студентському гуртожитку Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі разом зі своїми неповнолітніми дітьми в окремій кімнаті № 225.
Як встановлено в судовому засіданні, рішення про надання житлового приміщення у гуртожитку відповідачу та її дітям ректором Університету та комісією з поселення не приймалися і не затверджувалися, направлення на поселення відповідно до Житлового кодексу України не видавалися.
Отже, всупереч ст. 129 ЖК України; п. 7 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 13.11.2007 № 1004; п. 1.7 Положення про студентський гуртожиток УДУФМТ, а також п. 1.3 ІІравил внутрішнього розпорядку в студентському гуртожитку УДУФМТ, затверджених наказом Університету від 07.12.2012 № 1033, вбачається безпідставне проживання в житловому приміщенні студентського гуртожитку відповідача та її дітей.
Згідно з п. 1.7 Положення про гуртожиток, а також п. 1.4 Правил внутрішнього розпорядку, при поселенні в гуртожиток Університету укладається договір на проживання.
Згідно з п. 10.2 Положення про гуртожиток, розмір місячної плати за користування житловим приміщенням, місцями загального користування та за надані житлово - комунальні послуги встановлюється керівництвом Університету відповідно до законодавства, тарифів, порядку розрахунків.
Останній договір про надання в тимчасове користування житлової кімнати в гуртожитку з відповідачем укладався на період з 01.09.2014 по 30.06.2015 року, що підтверджується копією договору від 01.09.2014 року (а.с. 58-59).
Нарахування за проживання у гуртожитку відповідачеві та її дітям здійснювалось відповідно до наказів ректора Університету від 26.08.2013 року № 466 а "Про внесення змін до наказу від 06.02.2013р № 100», від 29.04.2013 № 242а «Про підвищення вартості проживання в гуртожитку", від 06.02.2012 № 100 «Про перегляд оплати за проживання в гуртожитку», від 14.05.2009 № 286 «Про перегляд оплати за проживання в гуртожитку», від 30.09.2014 № 585 "Про підвищення вартості проживання в гуртожитку", від 24.02.2015 № 84 "Про підвищення вартості проживання в гуртожитку", що підтверджується копією наказів (а.с. 41-57).
Листами від 15.01.2015 року № 17; від 12.03.2016 року № 101; від 26.03.2016 року № 151; відповідач попереджалась про заборгованість по оплаті за проживання в гуртожитку та їй було запропоновано сплатити зазначену суму в добровільному порядку (а.я. 39-41).
Проте на час розгляду даної справи ОСОБА_2 заборгованість не сплачена.
Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
В силу положень ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст. 903 ЦК України).
У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватись майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився, оскільки будь-яких інших домовленостей між сторонами досягнуто не було з приводу здійснення оплати за проживання.
Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Отже, суд вважає, що особи, які заселені в гуртожиток та користуються майном і отримують послуги зобов'язані сплачувати за його користування плату в розмірах, що затверджені наказом керівництва університету на балансі якого знаходиться гуртожиток з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності» та спільного наказу Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 23.07.2010 №736/902/758 «Про затвердження порядків надання платних послуг державними і комунальними навчальними закладами».
В судовому засіданні факт проживання ОСОБА_2 в гуртожитку в період з 30.06.2015 року до 30.06.2016 року документально не підтверджено, однак і не спростовано відповідачем, яка в судове засідання не з'явилася та не надала жодних заперечень.
На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити вимоги ОСОБА_1 національного торговельно-економічного університету повністю.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 129 ЖК України, ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 національного торговельно-економічного університету до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за проживання в гуртожитку - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 національного торговельно-економічного університету судовий збір у сумі 1378 гривень.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Бершадський районний суд Вінницької області протягом 10 днів з дня отримання .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О. Г. Рудь