Дата документу 15.08.2016
ЄУ № 420/77/16-ц
Провадження №2/420/282/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Заботіна В.В.,

за участю секретарів Котової О.Л., Гречаної Н.М.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області, ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд поновити їй строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору; визнати її звільнення з роботи незаконним; визнати незаконним і скасувати наказ директора ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів Станично-Луганського району про звільнення з роботи з посад педагога-організатора і вчителя історії і права № 61 від 16.12.2015 року і наказ відділу освіти Станично-Луганської Райдержадміністрації № 11 від 16.12.2015 року, що дублює наказ директора школи; поновити її на роботі на посаді педагога - організатора і вчителя історії і права ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області; стягнути з ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської райдержадміністрації на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16.12.2015 року наказом директора ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів № 61 її звільнено з роботи згідно ст. 38 КЗпП України. Звільнення з роботи вважає незаконним та безпідставним, оскільки її звільнено всупереч бажанню працювати та відповідачем порушено порядок звільнення, визначений КЗпП України. Зазначила, що на початку грудня 2015 року під психологічним тиском, знаходячись у стані стресу вона написала заяву про звільнення за власним бажанням. Заява датована 07.12.2015 року. Після подачі заяви вона продовжувала ходити до школи на роботу і через декілька днів передумала звільнятися та повідомила про це директора, про що написала заяву, яку також подала директору. В подальшому вона продовжувала працювати і була впевнена, що не буде звільнена. Однак, 16.12.2015 року, коли вона прийшла на роботу до школи, їй повідомили, що вона звільнена. Трудову книжку із записом про звільнення вона отримала поштою 11.01.2016 року. Посилається на те, що в заяві про звільнення вона не наводила підстав для звільнення без дотримання двотижневого попередження, тобто, на її думку, заява не відповідала вимогам ст. 38 КЗпП України. Директор школи ОСОБА_4 не дотрималась двотижневого строку звільнення з роботи і видала наказ про звільнення за власним бажанням. Однак, вона змінила своє бажання залишити роботу в школі і бажала продовжити працювати, про що повідомив директора школи, в подальшому на звільненні не наполягала і не вимагала розірвати трудовий договір. Вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави.

Ухвалою суду від 25.04.2016 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Позивач пояснила, що 07.12.2015 року під тиском директора школи, перебуваючи в стресовому стані, вона написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Однак, після подачі заяви про звільнення вона передумала звільнятися з роботи, у звязку з чим зверталася до директора школи із заявою про відкликання заяви про звільнення. В подальшому вона продовжувала працювати, будучи впевненою в тому, що вона не буде звільнена. 16.12.2015 року, коли вона прийшла на роботу, її повідомили про те, що вона звільнена та до 22.12.2015 р. вона приходила на роботу. Трудову книжку із записом про звільнення вона отримала поштою 11.01.2016 р., а 23.12.2015 року отримала смс-повідомлення про зарахування на її зарплатний рахунок коштів. Вважає своє звільнення незаконним та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області в попередньому судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що позивач вимагала звільнення з роботи з 08.12.2015 року. Позивач вимагала звільнення з роботи раніше двотижневого строку. Також зазначила, що позивач до 16 грудня 2015 працювала в школі. Також пояснила, що фінансування школи проводиться ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. В задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання не зявився, наддав заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з порушенням позивачем строків звернення до суду, надав заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що є рідним братом позивача. 07.12.2015 року на нараді директор школи ОСОБА_4 робила зауваження з приводу не заповнення класних журналів тільки йому та позивачу. Після наради він та позивач зайшли до кабінету директора та під впливом емоцій написали заяви на звільнення. Однак, після цього вони передумали звільнятися та просили директора повернути їм заяви про звільнення, також подали директору заяви про відкликання заяв про звільнення, але ці заяви не були зареєстровані. Позивач продовжувала ходити на роботу. Проте, 16.12.2015 року їм принесли трудові книжки та накази про звільнення. Позивач з наказом про звільнення не ознайомилася, трудову книжку не забрала, оскільки вважає звільнення незаконним.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що є матірю учня ІНФОРМАЦІЯ_1, класним керівником якого була позивач ОСОБА_1 Після 07 грудня 2015 року позивач проводила уроки в школі. 16.12.2015 року їй стало відомо, що позивач була звільнена зі школи разом зі своїм братом ОСОБА_7 17.12.2015 року вона була на прийомі в прокуратурі з питанням звільнення позивача та її брата.

Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі наказу по ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів № 29 від 17.08.2015 року «Про прийняття на роботу» ОСОБА_1 прийнято на роботу педагогом-організатором та вчителем історії та правознавства з 17.08.2015 року з заробітною платою відповідно до законодавства (а.с. 37)

07.12.2015 року ОСОБА_1 власноручно написала та подала директору ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 08.12.2015 року (а.с. 38)

На підставі поданої позивачем заяви, наказом директора ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів №61 від 16.12.2015 року «Про звільнення працівника» звільнено ОСОБА_1 16.12.2015 року з посади педагога-організатора та вчителя історії за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). Як підстава для видачі даного наказу зазначена заява позивача від 07.12.2015 року (а.с. 43)

Також, ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної адміністрації Луганської області було видано наказ № 113 від 16.12.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади педагога-організатора ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу (а.с. 151)

На підставі саме вищезазначеного наказу в трудову книжку ОСОБА_1 було внесено запис № 2 про її звільнення з посади з 16.12.2015 року (а.с. 7)

Трудову книжку позивач отримала поштою 11.01.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а також не заперечувалося сторонами (а.с. 76)

Правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими та регулюються нормами КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення прав громадян на працю. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають, на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи.

Стаття 38 КЗпП України передбачає підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або за дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Позивач подала заяву про звільнення 07 грудня 2015 року, в якій просила звільнити її саме з 08 грудня 2015 року, тобто раніше закінчення двотижневого строку.

Однак, як вбачається із заяви позивача про звільнення за власним бажанням, її зміст не відповідає вимогам законодавства про працю, зокрема, в ній відсутня причина звільнення. Позивач, зазначивши про звільнення із 08 грудня 2015 року, не вказала жодної з причин, перелік яких наведений у ст. 38 КЗпП України, а також не вказала жодної іншої поважної причини негайного звільнення, яка б давала відповідачу можливість звільнити позивача у строк, який вона просить, тобто скоротити передбачений законом двотижневий термін попередження.

Діючи відповідно до чинного законодавства України, директор школи повинна була запропонувати позивачу вказати причини, з яких вона не може продовжувати виконувати свої трудові обов'язки і просить звільнити її без двотижневого відпрацювання, та на підставі цього,

вирішувати питання про звільнення працівника і дату звільнення. Проте, така причина відповідачем з'ясована не була.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Разом з тим, за змістом ст.38 КЗпП України за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

В судовому засіданні встановлено, що дата звільнення позивача з роботи у вказану нею дату 08.12.2015 року в межах двотижневого строку, сторонами узгоджена не була, а тому відповідно до ст. 38 КЗпП України, відповідач мала право звільнити позивача лише після закінчення двох тижнів після подання нею заяви про звільнення, тобто не раніше 21 грудня 2015 року.

Таким чином, враховуючи відсутність зазначення у заяві підстав для звільнення позивача з роботи за власним бажанням 08 грудня 2015 року, а також відсутність домовленості сторін про звільнення позивача саме 08 грудня 2015 року, суд приходить до висновку про порушення відповідачем процедури звільнення працівника з підстав, передбачених нормами ст. 38 КЗпП України.

В своїх судових рішеннях Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ справа № 6-6656св15, Верховний Суд України справи № 6-16551св08; № 6-14270св08; 6-120цс12 висловили правову позицію щодо безумовного права працівника на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст.38 КЗпП України, вимога щодо дотримання даного строку є обовязковою. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив місця роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України під 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами), працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Судом встановлено, що позивач продовжувала працювати після 08.12.2015 року подання заяви про звільнення і не вимагала розірвання з нею трудового договору.

Суд звертає увагу, що представник відповідача у судовому засіданні визнала, що позивач продовжувала працювати до 16 грудня 2015 року і не вимагала розірвання трудового договору, а також те, що до 22.12.2015 р. приходила до школи на роботу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За таких обставин, визнані представником відповідача обставини не підлягають доказуванню.

Крім того, з пояснень позивача, підтверджених показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які узгоджуються між собою, вбачається, що після видачі відповідачем наказу про звільнення, до 22 грудня 2015 року вона приходила на роботу до школи з метою виконання трудових обовязків.

Вищенаведене свідчить про те, що позивач не мала наміру залишати роботу і не вимагала розірвання трудового договору.

Як вбачається зі ст.9 Міжнародної Конвенції №158, яка ратифікована Постановою ВР №3933-XII від 04.02.94 року, остання покладає на підприємця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, де відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, суд дійшов висновку, що відповідачем не додержано норми трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, трудові права позивача при звільнені порушені.

Крім того, при звільненні позивача було порушено встановлений ст. 116 КЗпП України строк розрахунку, який на підставі зазначеної статті повинен здійснюватися в день звільнення, а з платіжного доручення № 602 від 22.12.2015 р. вбачається, що 22.12.2015 р. ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської РДА було перераховано кошти на виплату заробітної плати за грудень 2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивача на працю, порушене відповідачем, підлягає захисту судом шляхом визнання звільнення незаконним, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на займаній до звільнення посаді із наступного робочого дня після незаконного звільнення.

Пунктом 12 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Разом з тим, посилання позивача про те, що заява про звільнення була написана ним під психологічним тиском позивача підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Надані представником відповідача докази в обґрунтування своїх заперечень, а саме: копії акту № 1 від 16.12.2015 року, поштового повідомлення, журналу обліку трудових книжок, акту № 3 від 21.12.2015 р., доповідної від 21.12.2015 р., висновків суду не спростовують.

Суд також критично оцінює пояснення позивача про те, що вона писала та подавала директору школи заяву про відкликання заяви про звільнення з роботи, оскільки належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, на підтвердження цього позивачем надано не було, і судом під час розгляду справи не встановлено.

Наявність або відсутність вказаної заяви позивача юридичного значення для вирішення справи не має, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не залишила роботи і не вимагала розірвання трудового договору. Крім того, діючим законодавством не передбачено обовязок працівника подавати таку заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Час вимушеного прогулу позивача з 17.12.2015 року, тобто з наступного після звільнення з роботи дня по день ухвалення рішення суду складає 162 робочих днів.

Для визначення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, судом визначається середньоденна заробітна плата позивача за даними про її заробітну плату згідно довідки ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської обалсті №192 від 03.03.2016 року за жовтень 2015 року 3217,29 грн. та листопад 2015 року 3058,94 грн., що складає загальну суму 6276,23 грн. Визначений розмір заробітної плати за жовтень та листопад 2015 року підлягає діленню на 42 робочих дня за цих же два місяці, внаслідок чого визначається середньоденна заробітна плата 149,43 грн. (6276,23 грн. : 42 = 149,43 грн.).

Таким чином, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17.12.2015 року по день ухвалення рішення у розмірі 24207,66 грн. (149,43 грн. х 162 роб.дні).

Судом встановлено, що позивач пропустив строк звернення за захистом порушеного права з поважних причин, оскільки допомогу у складенні позовної заяви та її подачі до суду їй надавала її представник ОСОБА_2, яка є адвокатом і була зайнята у кримінальних провадженнях в якості захисника на час закінчення терміну подання заяви до суду, а тому строк звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права має бути поновлений.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1102,40 грн.

При цьому, суд вважає, що всі стягнення грошових сум як на користь позивача так і на користь держави підлягають стягненню з ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальну середню освіту» загальноосвітній навчальний заклад є юридичною особою. Але він не є розпорядником грошових коштів і не має вказаних коштів для виплати позивачу та на користь держави. Усі нарахування, що належні працівникам школи за їх трудовим договором, здійснюються у централізованому порядку бухгалтерією ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. Тому і середній заробіток за час вимушеного прогулу і судовий збір мають бути виплачені саме ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі підлягає виконанню негайно.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-61, 88, 212-215, 223, 367 ЦПК України, ст.ст. 38, 116, 117, 235 КЗпП України, суд -

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, пропущений з поважних причин.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області, ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про поновлення на роботі, задовольнити повністю.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади педагога - організатора і вчителя історії і права ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області від 16 грудня 2015 року за №61 про звільнення ОСОБА_1 з посади педагога-організатора та вчителя історії і права та наказ ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної адміністрації Луганської області № 113 від 16.12.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади педагога-організатора ОСОБА_3 ОСОБА_6 ступенів.

Поновити ОСОБА_1 на посаді педагога-організатора та вчителя історії і права ОСОБА_3 загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області з 17 грудня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (код 02141779) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 24207 (двадцять чотири тисячі двісті сім) гривень 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (код 02141779) на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн. (одна тисяча сто дві грн. 40 коп.) на р/р № 0223, МФО 804013, Код 37942461, отримувач: УДКСУ у Новопсковському районі, банк отримувача: ГУДКСУ у Луганській області.

Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 15.08.2016 р.

Суддя: