АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

№22-ц/796/6167/16 Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2016 року м.Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:
головуючого - Панченка М.М.
суддів - Волошиної В.М., Барановської Л.В.
при секретарі - Куркіній І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання пункту додаткової угоди до кредитного договору недійсним,-
В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», в якому просила визнати недійсним з моменту його укладення п. 7.1 Додаткової угоди б/н від 02 червня 2014 року до Кредитного договору №054-2008-023 від 23 січня 2008 року, укладеного між сторонами.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23 січня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №054-2008-023. 02 червня 2014 року сторонами укладено Додаткову угоду б/н до указаного Кредитного договору, згідно п. 7.1 якої усі спори за кредитним договором підлягають вирішенню в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Позивач, вважаючи, що на кредитні правовідносини поширюється ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів», зазначає, що оспорюваний пункт Додаткової угоди прямо порушує п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», згідно якого на момент укладення п. 7.1 Додаткової угоди, який за своєю суттю є третейським застереженням, заборонено передавати на розгляд третейського суду справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спілки).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на доводи позовної заяви, просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Крім того, скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права в частині незастосування правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами при розгляді аналогічних справ.
Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.
23 січня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №054-2008-023.
02 червня 2014 року сторонами укладено Додаткову угоду б/н до указаного Кредитного договору, згідно п. 7.1 якої усі вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору або у звязку з ним, або випливають з нього, підлягають розгляду в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною третейської угоди.
Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що укладення третейської угоди не позбавляє позивача права на звернення до загального суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Банк не є споживачем послуг.
Між тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.
Так, ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно з положенням пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка передбачає, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Враховуючи, що згідно матеріалів справи кредитні кошти видавалися позивачеві як фізичній особі для задоволення її поточних потреб, зокрема, купівлі житла, колегія суддів вважає, що згідно умов Договору №054-2008-023 ОСОБА_3 отримала у ПАТ «Універсал Банк» саме споживчий кредит.
Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утриматись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.
Підставою недійсності правочину у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.
Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.
Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.
Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.
Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
ОСОБА_4 набрав чинності 12 березня 2011 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має врахувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-VI «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами.

Отже, на час укладання Додаткової угоди б/н до кредитного договору №054-2008-023, тобто станом на 02 червня 2014 року,ОСОБА_4 України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1716цс15, правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Вищезазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного спору, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання пункту 7.1 Додаткової угоди б/н до кредитного договору №054-2008-023, укладеного між сторонами даного спору, - недійсним. Рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій судовий збір в загальній сумі 1023 грн. 12 коп.

Керуючись ст.ст.307,309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним пункту додаткової угоди до кредитного договору задовольнити.

Визнати недійсним з моменту його укладення п. 7.1 Додаткової угоди б/н від 02 червня 2014 року до Кредитного договору № 054-2008-023 від 23 січня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1023 грн. 12 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: