АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Креатив Груп» на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Креатив Груп» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ПАТ «Креатив Груп» (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2015 по 23.09.2015 в сумі 23 023 грн. 11 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що він з 15.04.2015 працював на посаді бізнес-контролера по внутрішньому аудиту в ПАТ «Креатив Груп. 06.08.2015 його було звільнено з займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за переведенням працівника за його згодою на інше підприємство, однак повний розрахунок при звільненні відповідач провів лише 24.09.2015, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2016 позов задоволено - стягнуто з ПАТ «Креатив Груп» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23 023 грн. 11 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 24-27).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати. Вказує, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки така затримка сталася не з вини відповідача.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач про причини неявки суд не повідомив. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю у іншій справі в Господарському суді Львівської області. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності сторін, оскільки їх неявка не є перешкодою для апеляційного розгляду справи. При цьому, повідомлені представником відповідача причини неявки не можуть бути визнані поважними, оскільки відповідач є юридичною особою, а отже міг уповноважити іншу особу для участі у розгляду даної справи, однак таким правом не скористався. Також, слід врахувати, що дана справа є трудовим спором до якого застосовуються скорочені строки розгляду.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо проведення з позивачем в день звільнення повного розрахунку, а відтак, в силу вимог закону, повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач з 15.04.2015 працював на посаді бізнес-контролера по внутрішньому аудиту в відділі внутрішнього аудиту ПАТ «Креатив Груп».

06.08.2015 його було звільнено з займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за переведенням працівника за його згодою на інше підприємство.

Відповідачем було нараховано позивачу заробітну плату за червень, липень та 6 робочих днів серпня 2015 року. За травень місяць позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 36 620,68 грн., що підтверджується довідкою № 233 від 09.09.2015, проте останнім зазначені кошти позивачу виплачені були лише 24.09.2015.

Вказані встановлені судом фактичні обставини справи сторонами не заперечуються.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таке застосування означених норм права також роз'яснив Пленум Верховного суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 та у Постанові Пленуму Верховного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29.01.2014 у справі № 6-144цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Визначений судом першої інстанції період затримки, зокрема з 07.08.2015 по 23.09.2015 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Вирішуючи питання щодо розмірі середнього заробітку суд першої інстанції обґрунтовано керувався ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та дійшов висновку, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який підлягає виплаті позивачу становить 23 023,11 грн. виходячи з визначеного розміру середньоденної заробітної плати позивача (697,67 грн.) та кількості днів затримки розрахунку (33 дні).

При цьому, слід зазначити, що відповідач проти визначеної судом суми середнього заробітку фактично не заперечував і власного розрахунку не надав, вказуючи лише на відсутність вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні.

Аналогічні доводи відповідача щодо відсутності вини у не проведенні з позивачем вчасного розрахунку й викладені в апеляційній скарзі, проте такі доводи не можуть бути підставою для звільнення відповідача, який є юридичною особою, від покладеного на нього, як роботодавця, законом обов'язку з виплати працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Водночас, слід зазначити, що відсутність коштів чи інші організаційно-господарські справи підприємства, які завадили виконати обов'язок по виплаті працівнику належних йому при звільненні сум, не можуть розцінюватись як відсутність вини та, як наслідок, не виплати працівнику компенсації за затримку розрахунку, яка визначена законом і виступає гарантією трудових прав працівника.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Креатив Груп» - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Креатив Груп» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва