У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 29 червня 2015 року вона уклала із товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») договір фінансового лізингу № 01144, за умовами якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу МТЗ 82.1 у власність і передати його у користування позивача. Для цього вона, як їй пояснила в усній формі представник відповідача, мала сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 119 700 грн, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. У цей же день нею перераховано на рахунок відповідача через банкомати ПАТ КБ «ПриватБанку» вказану суму з зазначенням в квитанціях призначення платежу «договір № 01144».

Представник компанії не надала їй можливості ознайомитися зі змістом договору, пославшись на те, що її чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу та у договорі записано все те, що вона пояснила їй. Протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий.

На неодноразові звернення позивачки, відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланнями на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума 49 тис. грн є адміністративним платежем за оформлення договору. Після вивчення змісту договору стало зрозумілим, що сплачені кошти не повернуть та немає можливості розірвати договір, оскільки ним не передбачено розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача.

Тому позивачка вважає, що обставини укладення договору свідчать про нечесну підприємницьку практику з боку відповідача, а сам договір не відповідає вимогам закону, у зв'язку з чим вона просила визнати цей договір недійсним і стягнути з товариства на її користь сплачені кошти в сумі 119 700 грн та сплачену банківську комісію в розмірі 808 грн.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 119 700 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову.

Установлено, що умови договору є беззаперечно несправедливими, оскільки ним встановлені жорсткі обов'язки для споживача. При цьому, надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника), надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі, водночас не передбачає можливості розірвання договору з ініціативи споживача (лізингоодержувача) у випадку невиконання чи не належного виконання продавцем (виконавцем, виробником) умов договору. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» у договорі повинно бути передбачено права лізингоодержувача: обирати предмет лізингу та продавця, або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю, відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям, вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом або договором випадках, вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Таким чином, правильним є висновок судів про те, що умови оскаржуваного договору порушують принцип добросовісності, приводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта