УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Адвокатського бюро ОСОБА_4» про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів за порушення грошового зобовʼязання,

за касаційною скаргою Адвокатського бюро ОСОБА_4» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Адвокатського бюро ОСОБА_4» про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів за порушення грошового зобовʼязання.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20 листопада 2013 року між ним та Адвокатським об'єднанням «Адвокатська контора «ОСОБА_4 і ОСОБА_9», правонаступником якого є Адвокатське бюро ОСОБА_4», було укладено договір строком дії до 31 грудня 2014 року, за умовами якого відповідач зобов'язувався укласти від власного імені за рахунок ОСОБА_3 з третіми особами договори про відступлення права вимоги до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке», після чого відступити такі права вимоги ОСОБА_3 21 листопада 2013 року, на виконання умов договору, ОСОБА_3 сплатив на рахунок відповідача 43 571 грн 49 коп. в якості компенсації витрат повіреного за договором. Однак, відповідач, у свою чергу, взяті на себе зобов'язання за договором не виконав, у зв'язку з чим ОСОБА_3 неодноразово направляв на адресу відповідача заяви про відмову від договору та вимоги повернути йому сплачені ним за договором кошти в розмірі 43 571 грн 49 коп.

Ураховуючи викладене та те, що вказані вимоги залишилися без реагування з боку відповідача, який прострочив виконання грошового зобов'язання, ОСОБА_3 на підставі положень ст. 625 ЦК України, просив стягнути із Адвокатського бюро ОСОБА_4» суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, а саме: 43 571 грн 49 коп. основного боргу та 71 грн 62 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із розглядом справи.

В подальшому ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з Адвокатського бюро ОСОБА_4» на його користь додатково до заявлених позовних вимог 14 381 грн 44 коп. інфляційного збільшення та 333 грн 05 коп. 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Адвокатського бюро ОСОБА_4) на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 58 941 грн

19 коп.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Адвокатського бюро

ОСОБА_4» - ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі положень ст. ст. 625, 1212 ЦК України, виходив із того, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та Адвокатським об'єднанням «Адвокатська контора «ОСОБА_4 і ОСОБА_9», правонаступником якого є Адвокатське бюро ОСОБА_4», було укладено Договір № 0008/13, за умовами якого Адвокатське об'єднання «Адвокатська контора «ОСОБА_4 і ОСОБА_9», Діючи за рахунок ОСОБА_3 зобов'язалося укласти від власного імені договори про відступлення права вимоги (заміна кредитора у зобов'язанні) до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» з третіми особами з метою придбання таких вимог ОСОБА_3, з подальшим відступленням таких прав вимоги ОСОБА_3 Договором встановлено строк його дії до 31 грудня

2014 року (а. с. 3-4).

21 листопада 2014 року на виконання умов вищезазначеного договору, позивач сплатив на рахунок відповідача 43 571 грн 49 коп., що підтверджується квитанцією № 202110014 від 21 листопада 2013 року (а. с. 5).

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, дійшли висновку про те, що строк дії Договору закінчився 31 грудня 2014 року, проте, відповідач свої зобов'язання за ним не виконав, а тому існують підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Однак з таким висновком суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, суди в повній мірі не з'ясували які правовідносини виникли між сторонами та не з'ясували належним чином суть укладених договорів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договорів відступлення права вимоги № 1 та № 2 від 20 листопада 2013 року (а. с. 64, 65) Адвокатське об'єднання «Адвокатська контора «ОСОБА_4 і ОСОБА_9», діючи в інтересах Позивача та на виконання взятих на себе за договором з Позивачем № 0008/13 від 20 листопада 2013 року зобов'язань, викупило у громадянина ОСОБА_5 право вимоги до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» на загальну суму 44 000 грн. Зазначені грошові вимоги на момент відступлення були підтверджені рішенням господарського суду Київської області від 02 вересня 2013 року по справі № 911/2547/13 (а. с. 68-72).

Згідно п. 2.3 договору від 20 листопада 2013 pоку № 0008/13 повірений зобов'язаний діючи за рахунок довірителя та в його інтересах, укласти договори відступлення із третіми особами, що мають кредиторські вимоги до Боржника та на вимогу довірителя відступити право на такі вимоги довірителю.

Відповідно до вимог ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ч. 1 ст. 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Згідно ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно ч. 4 ст. 1025 ЦК України, у разі відмови комітента від договору комісії комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв'язку з виконанням договору.

Згідно ч. 1 ст. 1009 ЦК України, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі.

Суди у порушення вимог статей 212, 213-215, 316 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не з'ясували які правовідносини сторін випливають з установлених обставин по справі та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, суди не перевірили належним чином доводів відповідача щодо виконання зобов'язань за договором № 0008/13 від 20 листопада 2013 pоку та не з'ясували яка сума підлягає поверненню, оскільки заява позивача про відмову від договору була заявлена після фактичного виконання відповідачем вказаного договору.

В ході розгляду даної справи судами не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Адвокатського бюро ОСОБА_4» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко