Справа №303/1343/16-ц
2/303/914/16 ряд.стат.звіту №26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого-судді Монич В.О. при секретарі Глеба Е.І.

з участю : представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 09 листопада 2009 року між ним та ОСОБА_4 був підписаний договір позики. Відповідно до його умов відповідач надає йому безпроцентну фінансову допомогу на зворотній основі. Сума позики становить 1 600 000 грн. коп.. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.11.2013 року стягнуто з ньогона користь ОСОБА_4 суму позики з врахуванням індексу інфляції. 14.05.2014 рокуАпеляційним судом Львівської області та 10.12.2014 рокуВищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22.11.2013 року було залишено без змін. Суди всіх інстанцій посилалися на те, що ОСОБА_3. договір позики від 09.11.2009 рокуз підстав не отримання за ним коштів не оспорював, а відтак письмова форма договору позики є підтвердженням того, що кошти за ним були передані. Ст. 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За підписаним договором позики від 24.11.2009 рокувінне отримував від ОСОБА_4 жодних коштів. Відповідно він і не оспорював підписаний між сторонами текст договору позики від 09.11.року, так як вважав, що договір позики в наслідок його реального характеру є неукладений, оскільки кошти за ним не передавалися. Проте це є необхідно, в зв'язку з ти, що з ньогобезпідставно стягуються кошти на користь відповідача. Немає належних та допустимих доказів того, що він отримував від відповідача кошти за оспорюваним договором, тому, просить визнати договір позики від 09.11.2009 року підписаний між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Пояснила, що строки позовної давності позивачем не пропущені, так-як позивач про існування договору позики дізнався з рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22.11.2013 року.

Представник відповдіача в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити та заявила клопотання про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що 09 листопада 2009 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був підписаний договір позики, відповідно до якого відповідач надав позивачу безпроцентну фінансову допомогу на зворотній основі в розмірі 1 600 000 грн. 00 коп. з кінцевим терміном повернення 30 вересня 2010 року (а.с.3).

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 листопада 2013 року з позивача ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 суму позики з врахуванням індексу інфляції (а.с.4-5). 14 травня 2014 року Апеляційним судом Львівської області та 10 грудня 2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2014 року було залишено без змін (а.с.6-9).

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду україни розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме : ст.ст.1046, 1047 ЦК України судова палата у цивільних справах Верховного Суду України прийшла до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як слідує з рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 листопада 2013 року яке залишено без змін, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір позики є реальним внаслідок його реального характеру укладення та реальної передачі грошей (а.с.3).

Даними рішеннями встановлено, що позивач згідно договору позики від 09 листопада 20009 року отримав у відповідача суму позики у розмірі 1 600 000 грн. 00 коп.. Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, не приймає до уваги твердження представника позивача, що позивач по спірному договору позики не отримував кошти, як такі, що спростовуються вищезазначеними рішеннями судів.

Суд, також не приймає до уваги твердження представника позивача, що позивач не укладав договір позики від 09 листопада 2009 року, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Також, представником позивача клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з приводу справжності підпису позивача в договорі позики не заявлялось і такі не заявлялись в попередніх судових засіданнях, де позивач фактично договір позики визнавав, але не визнавав, що отримав кошти у розмірі 1 600 000 грн. 00 коп. по договору позики.

Окрім цього, договір позики, який оспорює позивач ОСОБА_3 був укладений 09 листопада 2009 року, отже, правовідносини між сторонами виникли у 2009 році, а відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв"язку з спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст.203, 215, 267 ЦК України,суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним - відмовити у зв"язку з спливом строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.О.Монич