Провадження №2/485/167/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Лисенка М.Є.,

при секретарі - Бондаренко С.В.,

за участю позивача- Боровського О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, та визнання недійсним та скасування свідоцтва на право на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2016 року ОСОБА_4, звернувся до суду із зазначеним позовом. В позовній заяві позивач вказав, що 26 лютого 1999 року помер його батька ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок № 30 по вулиці Миру в с. Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області та земельну ділянку для будівництв і обслуговування житлового будинку. Відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно унеможливлює нотаріальне посвідчення спадкових прав. Вважає, що фактично прийняв спадщину, оскільки на руках має довідку про те, що батько за життя повністю виплатив кошти радгоспу Комінтерн за житловий будинок. Крім того він замовив та виготовив технічний паспорт на даний житловий будинок.

В червні 2013 року звернувся до Снігурівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на спадщину. Тоді дізнався, що в жовтні 2000 році тобто через вісім місяців після смерті батька, його сестра відповідач по справі ОСОБА_2В, отримала Свідоцтво на право на спадщину за законом на право на земельну ділянку (пай) площею 6.3 умовних кадастрових гектарів, яка належала батьку на підставі сертифікату виданого Снігурівською районною державною адміністрацією 28 березня 1997 року. Яка фактично з батьком не проживала, яким чином отримала оригінал сертифікату не відомо.

Просить визнати за ним право власності на житловий будинок, а також визнати недійсним свідоцтва на право на спадщину за законом виданий на ім'я відповідача та скасувати його.

Ухвалою суду від 12 травня 2015 року за клопотанням позивача до участі у справі в якості третьої особи залучено Снігурівську державну нотаріальну контору.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали. Суду пояснили, що після смерті батька вступила у спадкові права їй нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом щодо права на земельну частку (пай). Позивач жодних дій до прийняття спадщини не вчинив. Підстав для визнання недійсним свідоцтва та скасовувати його не має.

Представники третьої особи суду пояснили, що позивач вважається таким що не прийняв спадщину, оскільки жодних дій для прийняття спадщини не вчинив. До нотаріальної контори не з'явився, доказів на прийняття спадщини не надав. Підстав для визнання недійсним свідоцтва на право на спадщину за законом який отримала спадкоємець, у позивача по справі відсутні. Довідка про сплату радгоспу Комінтерн спадкодавцем вартості будинку, а також технічний паспорт на житловий будинок не є правовстановлюючим документом. І не є доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном спадкоємцем позивачем по справі. Державний нотаріус не відмовляв спадкоємцю у оформленні прийняття спадщини після спадкодавця. Останній не надав нотаріусу доказіввступу та прийняття спадщини.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд не знаходить підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що сторони у справі є братом і сестрою та спадкоємцями майна спадкодавця ОСОБА_5, який помер 26 лютого 1999 року. Про що свідчить Свідоцтво про смерть видане Нововасилівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 01 березня 1999 року. (а.с.10) За життя ОСОБА_5 заповіт не складав у тому числі на житловий будинок №30, що розташований по вулиці Миру в селі Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області.

Сторони є спадкоємцями першої черги за законом, але оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку не можуть, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на даний житловий будинок та земельні ділянки.

На підтвердження свого позову ОСОБА_4, надав довідку про сплату сплату спадкодавцем радгоспу Комінтерн вартості будинку, а також технічний паспорт на житловий будинок №30, що розташований по вулиці Миру в селі Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області.

Допитані свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7, та ОСОБА_8, підтвердили, що ОСОБА_9, був власником житлового будинку №30, по вулиці Миру в селі Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області. Для його будівництва та обслуговування мав земельну ділянку площею 0,25 га, а для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0.12га. Спадкоємці брат і сестра не можуть оформити спадщину батька, оскільки відсутні правовстановлюючі документи.

Свідок ОСОБА_10, підтвердила, що в 2015 році на замовлення ОСОБА_4, БТІ виготовило технічний паспорт на житловий будинок №30 по вулиці Миру в селі Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області.

Свідок ОСОБА_11, суду пояснила, що згідно по господарської книги ОСОБА_5, проживав в житловому будинку №30, що по вулиці Миру в селі Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області один. Донька ОСОБА_2, проживала теж в с. Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області, але в іншому будинку. А син ОСОБА_4, вибув із села 09 січня 1988 року в м. Миколаїв.

Як вбачається з спадкової справи №525/2000, заведеної у Снігурівській державній нотаріальній конторі 27 жовтня 2000 року, що спадкоємцем за законом є дочка померлого ОСОБА_2, яка прийняла спадщину та 27 жовтня 2000 року остання отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Комінтерн» Снігурівського району розміром 6.30 в умовних кадастрових гектарах, належного спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого Снігурівською районною державною адміністрацією 28 березня 1997 року. Позивач спадщини не прийняв. (а.с.17-24).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК Україниособа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практикуу справах про спадкування відносини спадкування регулюються правилами ЦК України,якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правилаЦК УРСР у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактичного вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обовязковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідно до положень статті 3 ЦПК України, кожна особа може звернутись до суду на захист свого порушеного права.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд від ображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

При цьому, відповідно до ст.58-60 ЦПК України, кожна із сторін повинна належними та допустимими доказами довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду допустимі докази протиправної поведінки відповідача щодо перешкоди йому у прийнятті спадщини після смерті спадкодавця 26 лютого 1999 року.

Відповідач же, допустимими засобами доказування довів протилежне. Що після смерті спадкодавцяприйняла спадкове майно спадкодавця, отримала Свідоцтво на право на спадщину за законом на право на земельну ділянку (пай) площею 6.3 умовних кадастрових гектарів. Потім замовила та отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, який отримала 21 травня 2003 року. (а.с.49). Свідоцтво на право на спадщину за законом та Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідають вимогам Закону та відсутні підстави для визнання їх не дійсними.

Оскільки ж судом не встановлено порушення прав позивача діями відповідачки, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач як спадкоємець, не позбавлений права звернення до суду з позовом про визнання фактичного вступу в управління чи володіння спадковим майном спадкодавця.

Керуючись ст.ст.3, 4, 15, 57, 60, 208-210, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, та визнання недійсним та скасування Свідоцтва на право на спадщину - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами на ім'я апеляційного суду Миколаївської області через Снігурівський районний суд Миколаївської області протягом десяти днів після отримання копії судового рішення.

СУДДЯ