Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 07 лютого 2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, виникла заборгованість, яка станом на 10 листопада 2013 року становить 19 390 грн 64 коп. та складається з: 4 441 грн 22 коп. - заборгованість за кредитом, 13 549 грн 87 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 899 грн 55 коп. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, банк просив стягнути з відповідача на свою корить вищевказану заборгованість.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду із указаним позовом з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим ухвалив рішення, за відсутності заяви відповідача, про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Змінюючи заочне рішення районного суду в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, тобто без участі відповідача, таким чином заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, яка подана ним вже на стадії апеляційного розгляду справи, підлягає задоволенню.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 07 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж було здійснено відповідачем 22 вересня 2009 року, з позовом до відповідача банк мав можливість звернутись до 22 вересня 2012 року, а подав позовну заяву 14 січня 2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що про розгляд справи Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, яке було призначено на 24 березня 2015 року, відповідач ОСОБА_3 був повідомлений належним чином, про що свідчить його підпис на судовому повідомлені, проте останній не скористався своїм правом бути присутнім в судовому засіданні та, як наслідок, не заявив суду про застосування наслідків спливу строків позовної даності.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 267 ЦК України, застосував позовну давність без заяви відповідача.

Змінюючи заочне рішення районного суду в частині обґрунтування відмови у задоволення позову та задовольняючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, судом апеляційної інстанції не перевірено обставин, на які посилається заявник, як на підставу звернення з такою заявою саме в суді апеляційної інстанції, не враховано доказів які містяться в матеріалах справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська