АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача

ГУ МВС України в Київській області Толстунової С.В.,

представника відповідача Київського

обласного НДЕКЦ МВС України Кравченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року по цивільній справі позовом ОСОБА_7 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України треті особи: Головне управління державної казначейської служби України в м. Києві, Головне управління державної казначейської служби України в Київській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11.10.2005 вона була призначена на посаду бухгалтера НДЕКЦ відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області від 12.12.2005 № 298 о/с. На підставі наказу ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2015 року №591 о/с ОСОБА_7 згідно з п. 8 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та пунктом 1 ст. 40 КЗпПУ її було звільнено у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників.

Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки його не було у встановлений термін попереджено про звільнення, та не запропоновано роботу на іншій посаді. У зв'язку з цим позивачка просила суд визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення від 06.11.2015 №591 о/с., поновити її на роботі, а також стягнути з Київського обласного НДЕКЦ МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 до дня поновлення на роботі і моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2016 позовні вимоги задоволено частково. Наказ ГУ МВС України в Київській області № 591 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_7 визнано незаконним. Поновлено ОСОБА_7 на роботі в НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області з 06.11.2015. Стягнуто з НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 10 533,60 грн. та моральну шкоду в сумі 1 000 грн. Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2 050 грн. допущено до негайного виконання. Стягнуто з НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач Київський обласний НДЕКЦ МВС України, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначає, що суд дійшов безпідставного висновку про незаконність звільнення позивача, а також необґрунтовано стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, не врахувавши той факт, що позивачка знаходилась у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати, а відтак у зв'язку зі звільненням нею не було втрачено заробітку.

Представники відповідачів в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з роботи з порушенням трудового законодавства, а тому вимоги позивача про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди є обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в решті вважає рішення законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_7 11.10.2005 була призначена на посаду бухгалтера НДЕКЦ (наказ ГУ МВС України в Київській області від 12.12.2005 № 298 о/с).

Згідно наказу ГУ МВС України в Київській області від 23.12.2011 року №1576 о/с ОСОБА_7 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку з 13.12.2011 по 14.08.2014.

Відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області № 857 о/с від 15.09.2014 ОСОБА_7 перебуває у відпустці для догляду за дитиною з 15.08.2014 по 14.09.2017.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2015 року №591 о/с ОСОБА_7 згідно з п. 8 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та пунктом 1 ст. 40 КЗпП України звільнено у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина 2, 3 вказаної статті імперативно встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з відповідними змінами) роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулює вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, чи організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивачки відбулось у період перебування її у відпустці по догляду за дитиною, що суперечить вимогам трудового законодавства. При цьому слід зазначити, що посилання відповідача на те, що наказ був виданий помилково, не може бути прийняте до уваги, оскільки на день звільнення позивачки наказ не було скасовано чи внесено до нього зміни, а тому він був чинним.

Також є правомірним висновок суду щодо того, що позивачка, яка прийнята на роботу на посаду бухгалтера, не є працівником міліції, а тому при її звільненні відповідачі неправомірно застосували норми Закону України «Про Національну Поліцію».

З наведеного вбачається, що рішення суду в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі є законним і обґрунтованим і спрямоване на захист порушених трудових прав позивачки, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням, що відповідає вимогам ст. 237-1 КЗпП України.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на наступне.

Як встановлено і не заперечується сторонами, що позивачці була надана відпустка для догляду за дитиною без збереження заробітної плати (ч. 6 ст. 179 КЗпП України).

Частина 2 ст. 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Вказана норма закону передбачає відшкодування роботодавцем незаконно звільненому працівнику втрату його заробітку, тобто має компенсаційний характер.

Натомість в даному випадку позивачкою у зв'язку з її звільненням не було втрачено жодного заробітку, оскільки вона перебувала у відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати, а відтак в даному випадку правова норма ч. 2 ст. 235 не може бути застосована.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, а тому, рішення суду, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню в частині стягнення з НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_7 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 10 533,60 грн. та у частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2 050 грн., що допущено до негайного виконання, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року в частині стягнення з Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_7 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 10 533 грн. 60 коп. та у частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2 050 грн. 00 коп., що допущено до негайного виконання - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України треті особи: Головне управління державної казначейської служби України в м. Києві, Головне управління державної казначейської служби України в Київській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва