АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Барановської Л.В.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 224 грн. 80 коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору (без номеру) від 20 квітня 2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Тарифами та Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком кредитний договір.

Позивач стверджував, що банк виконав свої зобов'язання, проте відповідач у порушення умов договору не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості, у зв'язку із чим станом на 30 вересня 2015 року має заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 11 997 грн. 15 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7 240 грн. 75 коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 500 грн. та штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. (фіксована частина) і 986 грн. 90 коп. (процентна складова).

Заочним рішенням суду від 9 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/7086/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, так як відповідач отримав кредитні кошти та сплачував проценти за користування ними, вносив платежі на погашення кредитної заборгованості, що свідчить про укладення кредитного договору між сторонами.

Також позивач посилався на порушення судом принципу диспозитивності, так як відповідач не заперечував, що уклав з позивачем договір на зазначених умовах, тому

- 2 -

відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, згідно ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним, оскільки сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме: суми кредиту, розміру плати за користування кредитом, розміру штрафних санкцій, строк виконання зобов'язання, що відображено в Анкеті-заяві позичальника та довідці про умови кредитування, які підписані відповідачем та не заперечується ним. Також позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що довідка підписана не відповідачем, вказуючи, що даний висновок ґрунтується на припущеннях.

Крім того, на думку позивача, суд першої інстанції не дослідив умови оскаржуваного кредитного договору, не перевірив доводів представника банку про те, що позичальник тривалий час виконує саме такі умови договору, не мотивував свого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.95, 97, 102а, 114), жодного разу свого представника у судове засідання не направив, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника позивача.

Відповідач про день та час розгляду апеляційної скарги чотири рази повідомлявся за зареєстрованим місцем проживанням, проте, судові повідомлення ним не отримані, повернуті суду з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Частиною 3 статті 76 ЦПК України встановлено, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Оскільки відповідач судові повідомлення не отримує, 1 липня 2016р. та 25 липня 2016р. апеляційним судом судовий виклик та копія апеляційної скарги були направлені на адресу житлово-експлуатаційної дільниці № 408 м. Києві для вручення ОСОБА_2 відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України, які були отримані 6 липня 2016р. та 29 липня 2016р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (с.с.106, 115), а відтак, вважається, що відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду апеляційної скарги, проте, у судове засідання не з'явився, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2011р. ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якою висловив бажання оформити на своє ім'я платіжну картку кредитка «Універсальна» без визначення розміру кредитного ліміту, та підписав довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна», відповідно до яких зобов'язався сплачувати банку 2,5% у місяць за користування кредитом, здійснювати платежі до 25 числа кожного місяця та вносити щомісячні платежі у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30 вересня 2015 року у відповідача існує заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 11 997 грн. 15 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7 240 грн. 75 коп., заборгованості за комісії у сумі 500 грн. та штрафів у сумі 1486грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений кредитний договір, а умови та правила, надані суду, є тими ж умовами та правилами, з якими був ознайомлений відповідач.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, так як він не

- 3 -

відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Подавши анкету-заяву від 20 квітня 2011р., відповідач підтвердив, що ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, та підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» Приватбанку (с.с.8-9).

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, суду не надано доказів, що відповідач не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг та з тарифами, що надані суду першої інстанції умови та правила не є тими, з якими був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору, а відтак висновок суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами кредитного договору не ґрунтується на нормах матеріального права та наявних матеріалах справи.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-16цс15 від 11 березня 2015р., колегія суддів вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини, які були предметом розгляду Верховного Суду України, та даної справи є різними. Крім того, Верховним Судом України у зазначеній справі був зроблений правовий висновок стосовно договору про збільшення позовної давності, та не містить висновку стосовно неможливості укладення кредитного договору у порядку ст. 634 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки відповідач не заперечував укладення з позивачем кредитного договору, отримання грошових коштів та не стверджував, що не був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, які були додані позивачем до позовної заяви, суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку про не укладення договору між сторонами та не отримання відповідачем кредитних коштів.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.2.1.1.5.5. умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитом, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Підписавши довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», відповідач погодився щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі

- 4 -

30% річних та комісії за зняття готівки.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання, останній платіж був ним внесений 31 травня 2015р., у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Проте, з виписки по картці, приєднаної позивачем до апеляційної скарги, внесення відповідачем грошових коштів на погашення кредиту 31 травня 2015р., не підтверджується.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка за користування кредитом з 30% на 34,8%, а з 1 квітня 2015р. на 43,2% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Матеріали справи не містять даних про причини зміни розміру процентної ставки з 1 вересня 2014р. та з 1 квітня 2015р., а також повідомлення відповідача про зміну процентної ставки та погодження з ним даної дії.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України голові правління банку апеляційним судом був направлений 25 липня 2016р. лист про необхідність надання суду доказів на підтвердження підстав зміни банком відсоткової ставки за кредитом, а також про інформування позичальника про такі зміни, який отриманий представником банку 1 серпня 2016р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.114). Проте, представник позивача у судове засідання не з'явився, банком вимоги суду виконані не були, а суд на власний розсуд не має повноважень визначати розмір заборгованості.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, пред'являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач повинен надати докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідача по кредитним зобов'язанням, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: