Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» про визнання недійсним договору комісії; за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 10 лютого 2010 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю«Демос-90» (далі - ТОВ «Демос-90») були укладені договори-доручення про інвестування будівництва офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1

Укладаючи інвестиційні договори, між ним та ТОВ «Демос 90», в особі його директора ОСОБА_4, було погоджено всі його істотні умови такі як: предмет, ціна, строк дії договору, порядок передачі майнових прав на профінансовану нерухомість, порядок передачі і оформлення права власності на нерухоме майно після введення його в експлуатацію, а тому цей договір є укладеним та обов'язковим для виконання сторонами на підставі ст. 629 ЦК України.

Звертав увагу, що на підтвердження того, що ТОВ «Демос-90» є належним набувачем та власником об'єкту інвестування після завершення його будівництва, останнім було пред'явлено договір на будівництво офісно-житлового комплексу за вказаною адресою від 23 травня 2007 року, укладений між TOB «Демос-90» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» (далі - ТОВ «ЛІСТ»).

Будучи запевнений, що побудований офісно-житловий комплекс буде власністю ТОВ «Демос-90», він 10 лютого 2010 року повністю оплатив вартість об'єкту інвестування у відповідності до умов договорів інвестування будівництва на загальну суму 4 959 988 грн, після чого йому було виписані квитанції до прибуткового касового ордеру від 10 лютого 2010 року, а також надано довідку про сплату 100 % загальної площі об'єктів інвестування.

Вказував на те, що об'єкт будівництва не добудований та не зданий в експлуатацію, йому не передано у приватну власність обумовлені об'єкти інвестування, як те передбачено у п. п. 3.2.5., 3.2.6. договорів інвестування будівництва. З початку 2013 року будь-які роботи з будівництва в офісно-житловому комплексі за вказаною адресою не відбувались.

Разом з тим, у липні 2015 року з Єдиного державного реєстру судових рішень йому стало відомо про рішення, ухвалене господарським судом м. Києва 24 червня 2014 року, яким було відмовлено в задоволенні позову TOB «Демос-90» до TOB «ЛІCT» про стягнення 1 224 706 грн 93коп. на відшкодування витрат комісіонера в зв'язку із виконанням договору від 23 травня 2007 року на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1

Із указаного судового рішення, у якому було посилання на договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу за вказаною адресою та окремі його положення, він дізнався про існування укладеного між відповідачами договору комісії.

Звертав увагу на те, що зі змісту договору комісії та додаткової угоди до нього, акта прийому передачі наданих послуг за договором комісії, звіту комісіонера про виконання договору комісії, ОСОБА_4 на час вчинення оскаржуваного правочину був керівником обох підприємств одночасно, є представником обох підприємств на підставі акта органу юридичної особи.

Згідно п.п. 2.2.3. п. 2.2. договору на будівництво побудований офісно-житловий комплекс є власністю TOB «Демос-90», а відповідно до п. 1.4. Договору комісії власником об'єкта будівництва та результату будівельних робіт є TOB «ЛІСТ».

Посилаючись на те, що договори суперечать один одному, оскільки відповідно до договору будівництва та договору комісії ОСОБА_4, збираючи кошти від інвесторів для будівництва об'єкту будівництва за договором будівництва, уклав із TOB «ЛІCT» договір комісії, згідно якого власником результату робіт вже стає TOB «ЛІCT» яке це будівництво не інвестувало та не фінансувало, позивач просив визнати недійсним договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1, укладений між ТОВ «Демос-90» та TOB «ЛІCT» 23 травня 2007 року.

У жовтні 2015 року TOB «ЛІCT» звернулось із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ТОВ «Демос-90», у якому просив визнати недійсними договори-доручення про інвестування будівництва від 10 лютого 2010 року, укладені між ОСОБА_3 та ТОВ «Демос-90».

В обґрунтування зустрічних позовних вимог TOB «ЛІCT» зазначало, що ТОВ «Демос-90» не було власником будівництва, про яке йдеться в договорах-дорученні на інвестування будівництва.

Вказувало та не, що 23 травня 2007 року між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ» було укладено договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1, відповідно до п. 1.1. якого на ТОВ «Демос-90» був покладений лише обов'язок укласти від свого імені договір генерального підряду на будівництво офісно-житлового комплексу.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Демос-90» своїх зобов'язань щодо виконання робіт за договором генерального підряду в обсязі кошторисної вартості будівництва, сторони вирішили достроково припинити дію договору комісії.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 був введений в оману щодо обставин укладених з ним договорів-доручення, при цьому сторонами не було дотримано форми договорів, укладених між сторонами, просило визнати недійсними договори-доручення про інвестування будівництва від 10 лютого 2010 року № 6 та № 7, укладені між ОСОБА_3 та ТОВ «Демос-90».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1, який було укладено між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «Лабораторія інформаційних систем та технологій» 23 травня 2007 року.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «ЛІСТ» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛІСТ», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первинного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу майнового комплексу від 17 грудня 2002 року, укладеного між ВАТ «Інститут прикладної інформатики» та ТОВ «ЛІСТ», останнє придбало нерухоме майно, а саме: майновий комплекс АДРЕСА_1, загальною площею 857,5 кв. м, який складається з будівель № № 1,2,3,8,9, за ціною 55 200 грн.(а. с. 93, 94).

На підставі цього договору ТОВ «ЛІСТ» отримало реєстраційне посвідчення про право власності (а. с. 92).

Відповідно до Рішення Київської міської ради від 14 червня 2007 року № 873/1534 «Про передачу земельної ділянки ТОВ «ЛІСТ» для будівництва офісно-житлового комплексу», земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно, була передана ТОВ «ЛІСТ» в оренду для здійснення відповідного будівництва (а. с.97-99).

На підставі цього рішення директором ТОВ «ЛІСТ» було укладено договір оренди земельної ділянки для будівництва офісно-житлового комплексу(а. с. 71-75).

23 травня 2007 року між ТОВ «Демос-90» та ТOB «ЛІСТ» було укладено договір на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2. вказаного договору ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛICT» об'єднали виробничий та фінансовий потенціал для будівництва офісно-житлового комплексу за вказаною адресою, на земельній ділянці що була надана в оренду ТОВ ЛICT», із залученням коштів фізичних та юридичних осіб та передачі цього житла та офісних приміщень в їх власність.

За умовами п. 2.2. цього договору фінансування будівельних робіт мав здійснити інвестор ТОВ «Демос-90» за рахунок залучення коштів фізичних та юридичних осіб, а відповідно до п. 2.2.3. побудований офісно-житловий комплекс стане власністю інвестора.

Також встановлено, що 10 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Демос-90» були укладені договори-доручення про інвестування будівництва офісно-житлового комплексу за вказаною адресою.

Інвестор ОСОБА_3 повністю оплатив вартість об'єкту інвестування у відповідності до договорів-доручень про інвестування будівництва, та отримав довідки про сплату 100 % загальної площі об'єктів інвестування на суму 4 959 988 грн 26 коп.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_4 був одночасно директором ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ».

Також судами встановлено, що оспорюваний ОСОБА_3 договір комісії було укладено між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ» 23 травня 2007 року.

Повноваження ОСОБА_4 як директора ТОВ «ЛІСТ» припинено 11 червня 2013 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 від 23 серпня 2007 року, укладений між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ» порушує право ОСОБА_3 на отримання результату своїх інвестицій.

При цьому судами зазначено, що договір комісії на будівництво офісно-житлового комплексу за вказаною адресою від 23 травня 2007 року, укладеного між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ» є фіктивним.

Згідно з висновками судів, оспорюваний договір було виготовлено після звільнення ОСОБА_4 з посади директора ТОВ «ЛІСТ» приблизно в 2014 році, з метою уникнення ТОВ «Демос-90» перевірок фіскальних органів та не був направлений на створення будь яких правових наслідків для його сторін, але ТОВ «ЛІСТ» скористалось ним для реєстрації права власності на об'єкт інвестування, чим порушило права інвесторів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний об'єкт інвестування, згідно додатковими угодами про закріплення об'єкту інвестування будівництва від 30 березня 2011 року не є житловим, а тому договори-доручення, що оспорюються за зустрічним позовом, не є такими на які поширюється Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а обмеження встановлене ч. 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» стосується виключно об'єктів житлового будівництва.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину недійним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтересі якої порушено вчиненням цього правочину.

Таким чином, ухвалюючи рішення про визнання правочину недійсним за позовом особи, яка не була стороною договору, суди повинні встановити яке невизнане чи оспорюване право позивача було порушено.

У порушення вимог вищевказаного закону, судами попередніх інстанцій не встановлено та не наведено мотивів стосовно того, чим саме оспорюваний ОСОБА_3 договір комісії порушує його права як інвестора.

Посилання суду першої інстанції на те, що договір комісії є фіктивним та був виготовлений після звільнення ОСОБА_4 з посади директора ТОВ «ЛІСТ», з метою уникнення ТОВ «Демос-90» перевірок фіскальних органів та не був направлений на створення будь-яких правових наслідків для його сторін, а ТОВ «ЛІСТ» скористалось ним для реєстрації права власності на об'єкт інвестування, чим порушило права інвесторів, не підтверджується дослідженими доказами та є припущенням.

Рішенням господарського суду м. Києва від 24 червня 2014 року було встановлено, що вказаний договір комісії було укладено між ТОВ «Демос-90» та ТОВ «ЛІСТ» 23 травня 2007 року, відповідно до п. 1.1. цього договору на ТОВ «Демос-90» було покладено лише обов'язок укласти від свого імені договір генерального підряду на будівництво офісно-житлового комплексу, власником якого є ТОВ «ЛІСТ», що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Крім того, зазначивши про фіктивність вказаного договору комісії, суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_3 не посилався на фіктивність договору комісії, а вказував на те, що цим договором порушено його права як інвестора, у зв'язку з чим просив визнати цей договір недійсним. При цьому підстави для визнання такого договору фіктивним як і доказів, підтверджуючих фіктивність цього правочину, матеріали справи не містять.

Натомість, ТОВ «ЛІСТ» вказувало на те, що метою укладання договору комісії було досягнення саме того результату, який в ньому обумовлений.

Крім того, матеріали справи містять докази на підтвердження того, що сторони вчиняли певні дії, спрямовані на виконня умов договору комісії, а саме: проведення будівництва об'єкту, здійснення розрахунків, тощо.

Разом з тим у порушення ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України позивач не надав доказів, а суд не навів мотивів, з яких погодився з доводами позивача про те, чим саме порушені права останнього оспорюваним договором комісії, а також з яких підстав вказано на його фіктивність.

Що стосується відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд касаційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об'єкт інвестування не є житловим, а тому договори-доручення, що оспорюються за зустрічним позовом, не є такими на які поширюється Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

З такими висновками погодився й апеляційний суд.

Зі змісту оспорюваних договорів-доручень на інвестування будівництва вбачається, що об'єктами інвестування є житлові приміщення в об'єкті будівництва загальною площею 119,83 кв. м та загальної площею 119,83 кв. м на 10 поверсі, які після завершення будівництва стануть окремим майном.

Відтак, висновки судів попередніх інстанцій про те, що об'єктами інвестування за спірними договорами-доручення є нежитлові приміщення є помилковими.

Крім того, судами не надано жодної оцінки та не відхилено доводів позивача за зустрічним позовом стосовно того, що оскаржувані договори доручення укладені внаслідок навмисного введення в оману ОСОБА_3 ТОВ «Демос-90», щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки останнє не мало та не матиме правових підстав для передачі у власність ОСОБА_3 житлових приміщень, які нібито розташовані у спірному офісно-житловому комплексі. При цьому ТОВ «Демос-90» ніколи не було власником цього об'єкта нерухомості.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди наведеного не врахували, не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначилися з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, що є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В. Кафідова

І.М, Фаловська