провадження 2/412/1459/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави та зобовязання вчинити певні дії, стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 02 грудня 2015 року звернулося до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилається на те, що 13 червня 2007 року між банком АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 99965 доларів США на строк до 12 червня 2014 року під 12.5% річних на придбання автомобіля у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобовязання вказана особа не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. 13 червня 2007 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та ОСОБА_4 як майновим поручителем позичальника був укладений договір застави, відповідно до умов якого в заставу банку передане в приватне обтяження рухоме майно, а саме: автомобіль «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_3 Борг по кредитному договору третьою особою банку не погашено, банку завдані збитки. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог заставодержателя. 20 квітня 2015 року між вказаним банком та позивачем було укладено договір факторингу № 17 і позивач набув право нового кредитора до ОСОБА_2 за договором споживчого кредиту від 13 червня 2007 року. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет застави (рухоме майно) і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат. 05 жовтня 2011 року Хмельницьким міськрайонним судом ухвалено вирок, яким засуджено ОСОБА_3, ОСОБА_2 і інш. за ч. 4 ст. 190, ч. ч. 2, 3 ст. 358 КК України та задоволено цивільний позов ПАТ «Укрсиббанк» і стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 729546 грн. 90 коп.. Але це не припинило взаємовідношення банку, позивача з відповідачем і третіми особами, зараз на час подачі позову до суду заборгованість ОСОБА_2 залишилася за вказаним кредитним договором в сумі 3649678 грн. 90 коп., вказаний борг не погашено. Але під час судового засідання було встановлено, що ОСОБА_1 переоформив (продав) вказаний автомобіль на ОСОБА_5 шляхом належного оформлення продажу спірного автомобіля (зняття з реєстрації в ДАІ та інш.) і зараз вже ОСОБА_5 є власником вказаного рухомого майна, який зареєстрував цей автомобіль на себе і користується ним як власник. Сторона позивача не бажала змінити позовні вимоги та вказати належним відповідачем ОСОБА_5 замість ОСОБА_1 і зараз ставлять питання про звернення стягнення вже на автомобіль ОСОБА_5, , але просять це зробити саме через ОСОБА_1. В судовому засіданні представник позивача просив звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні не погодився з вимогами позову, пояснивши, що на час укладання кредитного договору і договору застави рухомого майна вказаного спірного автомобіля в нього не було і він ним не користувався, кредит він не брав і не є майновим поручителем, придбав автомобіль на законних підставах і є добросовісним його набувачем, зареєстрував автомобіль в передбаченому законом порядку і на законних підставах користувався ним; ніяких обовязків перед банком не має. Потім на законних підставах продав цей автомобіль і зараз не є його власником, не користується ним і не знає, де він. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, нічиїх прав не порушував, матеріальної чи моральної шкоди не завдавав. Позовні вимоги не доведені. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, не заперечували проти розгляду справи за наявними матеріалами без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, зясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 13 червня 2007 року між банком АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 99965 доларів США на строк до 12 червня 2014 року під 12.5% річних на придбання автомобіля у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобовязання вказана особа не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. 13 червня 2007 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та ОСОБА_3 як майновим поручителем позичальника був укладений договір застави, відповідно до умов якого в заставу банку передане в приватне обтяження рухоме майно, а саме: автомобіль «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_3 Борг по кредитному договору третьою особою банку не погашено, банку завдані збитки. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог заставодержателя. Борг за кредитним договором в повному обсязі не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет застави (рухоме майно) і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобовязаний виконати свій обовязок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

20 квітня 2015 року між вказаним банком ПАТ «Укрсиббанк» та позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу № 17 і позивач набув право нового кредитора до ОСОБА_2 за договором споживчого кредиту від 13 червня 2007 року, згідно з цим договором банк у відповідності до ст. ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступив, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» прийняло право вимоги, права кредитора і відносно третьої особи ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 13 червня 2007 року. Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобовязання виконали повністю.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобовязання клієнта перед фактором.

Відповідно до вимог ст. 1082 ЦК України на адресу відповідача рекомендованим листом позивач надіслав повідомлення-вимогу про погашення кредитної заборгованості, але відповіді отримано не було.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до умов договору вказана третя особа зобовязана повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення.

05 жовтня 2011 року Хмельницьким міськрайонним судом ухвалено вирок, яким засуджено ОСОБА_3, ОСОБА_2 і інш. за ч. 4 ст. 190, ч. ч. 2, 3 ст. 358 КК України та задоволено цивільний позов ПАТ «Укрсиббанк» і стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 729546 грн. 90 коп.. Але це не припинило взаємовідношення банку, позивача з відповідачем і третіми особами, зараз на час подачі позову до суду заборгованість ОСОБА_2 залишилася за вказаним кредитним договором в сумі 3649678 грн. 90 коп., вказаний борг не погашено.

Під час судового засідання було встановлено, що на час укладання кредитного договору вказаний спірний автомобіль був у власності і зареєстрований за ОСОБА_6; 20 березня 2013 року вказаний автомобіль придбала ОСОБА_7, а остання 31 серпня 2013 року продала його ОСОБА_1, а ОСОБА_1 03 червня 2016 року переоформив (продав) вказаний автомобіль на ОСОБА_5 шляхом належного оформлення продажу спірного автомобіля (зняття з реєстрації в ДАІ та інш.) і зараз вже ОСОБА_5 є власником вказаного рухомого майна, який зареєстрував цей автомобіль на себе і користується ним як власник. Сторона позивача не бажала змінити позовні вимоги та вказати належним відповідачем ОСОБА_5 замість ОСОБА_1 і зараз ставлять питання про звернення стягнення вже на автомобіль ОСОБА_5, , але просять це зробити саме через ОСОБА_1. В судовому засіданні представник позивача просив звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат. Борг за кредитним договором в повному обсязі не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У позовній заяві ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» за кредитним договором № 0 від 13 червня 2007 року, яка станом на час подання позову складає 3649678 грн. 90 коп., звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки автомобіль «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на укладення між банком та ОСОБА_2 вказаного кредитного договору від 13 червня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_2 було надано споживчий кредит, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 99965 доларів США на строк до 12 червня 2014 року під 12.5% річних.13 червня 2007 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та ОСОБА_3, як майновим поручителем позичальника, був укладений договір застави, відповідно до умов якого в заставу банку передане в приватне обтяження рухоме майно, а саме: автомобіль «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_3

Але відповідно до листа Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 26 серпня 2016 року №31/4-2875, згідно якого станом на 24 серпня 2016 року вказаний автомобіль марки «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, з 2006 року був у власності і зареєстрований за ОСОБА_6; 20 березня 2013 року вказаний автомобіль придбала ОСОБА_7, остання 31 серпня 2013 року продала його ОСОБА_1, а ОСОБА_1 03 червня 2016 року переоформив (продав) вказаний автомобіль на ОСОБА_5 шляхом належного оформлення продажу спірного автомобіля (зняття з реєстрації в ДАІ та інш.) і зараз вже ОСОБА_5 є власником вказаного рухомого майна, який зареєстрував цей автомобіль на себе і користується ним як власник.

Позовні вимоги банку ОСОБА_1 не визнає у повному розмірі, вважає їх незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки він не є заставодавцем спірного автомобіля; він набула право власності на вказаний спірний автомобіль марки «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, на підставі довідки - рахунку від 31 серпня 2013 року, видану ТОВ «СТВ-АВТО», серії ААВ № 074774, в порядку передбаченому п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою № 1388 Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року, де передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (правомірність придбання) транспортних засобів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

До набуття ОСОБА_1 права власності, вищевказаний автомобіль належав попереднім власникам: ОСОБА_7, набутий у власність на підставі довідки - рахунку від 20 березня 2013 року, виданої ТОВ «СТВ АВТО», серії ААА № 038306 та ОСОБА_6, набутий у власність останнього на підставі договору за 2006 рік.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Частинами 1-3 статті 11 Закону України «Про заставу» передбачено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Відповідно до умов укладеного договору застави від 13 червня 2007 року сторонами є банк та ОСОБА_3. Натомість відповідач у справі ОСОБА_1 не укладав із банком будь-яких правочинів щодо застави належного йому майна, а отже не може бути відповідачем за договором, який ним не укладався та умови якого ним не порушувались.

Умовами кредитного договору № 0 від 13 червня 2007 року передбачено умови забезпечення кредиту де визначено, що забезпечення кредиту здійснюється згідно із договором застави від 13 червня 2007 року укладеного одночасно з цим договором між банком та ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 14) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частинами 1 і 2 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Отже, виходячи із аналізу вищенаведених норм, можна дійти висновку, що відповідачем у справі є особа, на думку позивача, котра на заяву позивача притягається до відповідальності за порушення (невиконання) чи оспорювання його права і охоронюваних законом інтересу.

Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 26 серпня 2016 року №31/4-2875, згідно якого станом на 24 серпня 2016 року вказаний автомобіль марки «БМВ Х5», 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, з 2006 року був у власності і зареєстрований за ОСОБА_6; 20 березня 2013 року вказаний автомобіль придбала ОСОБА_7, остання 31 серпня 2013 року продала його ОСОБА_1, а ОСОБА_1 03 червня 2016 року переоформив (продав) вказаний автомобіль на ОСОБА_5 шляхом належного оформлення продажу спірного автомобіля (зняття з реєстрації в ДАІ та інш.) і зараз вже ОСОБА_5 є власником вказаного рухомого майна, який зареєстрував цей автомобіль на себе і користується ним як власник.

З вказаного листа Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 26 серпня 2016 року №31/4-2875 вбачається, що позивачем (чи банком) не було надано відомостей до реєструючого органу відомостей про заставу спірного автомобіля, у звязку із чим не було внесені відомості про заставу спірного автомобіля, а отже відчуження спірного автомобіля ОСОБА_6 та подальше придбання його ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відбувалось на законних підставах.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 набув право власності на автомобіль, з приводу якого виник спір, на законних підставах, у тому числі в спосіб визначений «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою № 1388 Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року, та не знав та не міг знати про будь-які права вимоги на це майно третіх осіб, у тому числі банку, а також відсутність будь-яких обмежень права розпорядження спірним майном попереднього власника ОСОБА_7, яка набула автомобіль у власність на підставі довідки - рахунку від 20 березня 2013 року, виданої ТОВ «СТВ АВТО», серії ААА № 038306, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно положень норм ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що відсутні підстави витребування майна з володіння ОСОБА_5, останній є його добросовісним набувачем, а отже його право власності не може бути порушено шляхом звернення стягнення на це майно задля задоволення вимог банку, позивача за зобовязанням, яке ОСОБА_5 також не укладалось та не порушувалось.

Також відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-IV від 18.11.2003, зміни у відомостях про зареєстроване обтяження підлягають реєстрації у встановленому цим Законом порядку, якщо вони стосуються заміни боржника внаслідок передачі предмета обтяження новому власнику в порядку, встановленому статтею 9 цього Закону, або з інших підстав.

Відповідно до витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, наданих позивачем, не вбачається внесення змін у відомостях про зареєстроване обтяження щодо зміни боржника внаслідок передачі предмета обтяження новому власнику, такі відомості в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутні.

Відповідно до положень ч. З ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-1V від 18.11.2003 якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Отже, позовні вимоги банку не можуть бути задоволені через відсутність реєстрації обтяження майна тепер вже ОСОБА_5 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею цього кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів. Зобов'язання перестають діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобов'язань у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні кредитного договору, договору застави було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаних договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Третя особа звернувся до банку з проханням про видачу кредиту, з свого боку банком потреби цієї особи було задоволено та надано кредитні кошти. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів, послуг тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. ст. 1051, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в договорі кредиту та договорі застави сторін, а позивач цього не довів, відповідач і позивач самі погодилися на всі умови договорів і добровільно підписали їх, твердження представника позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимог (про звернення стягнення на предмет застави), оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та зобовязання вчинити певні дії, стягнення витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 258, 267, 330, 388, 514, 516, 526, 572, 598-601, 604-609, 625, 627, 629, 632, 1050, 1051, 1054, 1082 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Закону України «Про заставу», ст. ст. 9, 13 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави та зобовязання вчинити певні дії, стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -