Єдиний унікальний номер 234/8830/16-ц Номер провадження 22-ц/775/2168/2016
Єдиний унікальний номер 234/ 8830/16-ц
Номер провадження 22-ц/775 2168/2016
Категорія 44 Головуючий в 1 інстанції:Фоміна Ю.В. Доповідач: Груіцька Л.О.,
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Груіцької Л.О.,

суддів: Осипчук О.В., Соломахи Л.І.,

секретар:Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області 09 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

03.06.16 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

29.06.2016 року позов уточнила та обґрунтувала тим, що 13.10.1984 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 19.08.2015 року рішення суду було розірвано. На теперішній час неповнолітніх дітей не мають. 05.09.2000 року вона від свого батька прийняла в дар трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Її колишній чоловік весь цей час був зареєстрований у належній їй квартирі. До теперішнього часу відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстрації в належній їй квартирі, незважаючи на те, що має постійне місце праці, належну заробітну плату, рідних батьків, в яких також має можливість зареєструватися. Від дій відповідача має матеріальні та моральні перешкоди, які пов'язані з тим, що стороння людина зареєстрована в належному їй житлі, заважаючи в теперішній час та в подальшому самостійно розпорядитися майном. Також вона не має можливості отримати повну субсидію на оплату житла, відповідач користується комунальними послугами та їх не сплачує. Просить суд виселити відповідача зі спірної квартири. Позов у частині визнання відповідача таким, що втратив право користуватися спірною квартирою просила залишити без розгляду.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 5 жовтня 2016 року позов у частині визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою залишено без розгляду.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області у задоволенні позову про виселення відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена телефонограмою, яка зареєстрована 07 грудня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області за номером 5477 (а.с. 109),просила суд справу розглянути у її відсутність(а.с.112).

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю позивачки ОСОБА_1

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2,3 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що з 13.10.1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19.08.2015 року (а.с.15).

Відповідно до копії договору дарування квартири від 05.09.2000 року, позивачка є власником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-14).

Відповідно до довідки про склад сімї, в спірній квартирі зареєстровані позивачка та відповідач (а.с.16). Як вбачається з ксерокопії паспортів, сторони, зареєстровані у спірній квартирі з 23.07.2001 року. (а.с.4-9,34-38).

Відповідачем надані ксерокопії квитанцій про сплату комунальних послуг за обслуговування спірної квартири (а.с.54-60).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо права власності за відповідачем відсутні (а.с.67).

Відповідно до витягу з кримінального провадження №0002175, 21.07.2016 року до ЄРДР внесені відомості про те, що 21.07.2016 року до чергової частини Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області надійшла заява від ОСОБА_1, про те, що 21.07.2016 року о 12.30 годині, знаходячись за адресою своєї реєстрації по АДРЕСА_1, в ході конфлікту зі своїм колишнім чоловіком( відповідачем по справі), останній завдав тілесні пошкодження заявниці. (а.с.61).

Відповідно до листа начальника СВ Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області, в Краматорському ВП ГУНП в Донецькій області, дійсно перебувають матеріали кримінального провадження №0002175 від 21.07.2016 року за заявою ОСОБА_1, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1ст.125 КК України громадянином ОСОБА_2

За вказаним кримінальним провадженням проводяться заходи спрямовані на встановлення свідків та очевидців вчинення кримінального правопорушення, а саме за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 Про підозру нікому не повідомлялося. (а.с.74).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що той факт, що відповідач вже не є чоловіком власника житла не є підставою для виселення. Суду не представлено достатніх та достовірних доказів того, що відповідач псує або руйнує спірне житло, або своїми систематичними діями робить неможливим проживання позивачки у квартирі. Факт наявності кримінального провадження №0002175 від 21.07.2016 року за заявою позивачки, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, остаточне рішення по якому не прийнято, підозра нікому не вручалася, не дає достатніх підстав для висновків про те, що відповідач своїми систематичними діями робить неможливим проживання позивачки у спірній квартирі.

Такі висновки суду прийняті на підставі наданих сторонами доказів та ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

Відповідно до ст.157 ЖК України, Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Апеляційним судом встановлено, що з 13.10.1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19.08.2015 року (а.с.15).

Відповідно до копії договору дарування квартири від 05.09.2000 року, позивачка є власником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-14).

Відповідно до довідки про склад сімї, в спірній квартирі зареєстровані позивачка та відповідач (а.с.16). Як вбачається з ксерокопії паспортів, сторони, зареєстровані у спірній квартирі з 23.07.2001 року. (а.с.4-9,34-38).

Відповідачем надані ксерокопії квитанцій про сплату комунальних послуг за обслуговування спірної квартири (а.с.54-60).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо права власності за відповідачем відсутні (а.с.67).

Відповідно до витягу з кримінального провадження №0002175, 21.07.2016 року до ЄРДР внесені відомості про те, що 21.07.2016 року до чергової частини Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області надійшла заява від ОСОБА_1, про те, що 21.07.2016 року о 12.30 годині, знаходячись за адресою своєї реєстрації по АДРЕСА_1, в ході конфлікту зі своїм колишнім чоловіком( відповідачем по справі), останній завдав тілесні пошкодження заявниці. (а.с.61).

Відповідно до листа начальника СВ Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області, в Краматорському ВП ГУНП в Донецькій області, дійсно перебувають матеріали кримінального провадження №0002175 від 21.07.2016 року за заявою ОСОБА_1, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1ст.125 КК України громадянином ОСОБА_2

За вказаним кримінальним провадженням проводяться заходи спрямовані на встановлення свідків та очевидців вчинення кримінального правопорушення, а саме за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 Про підозру нікому не повідомлялося. (а.с.74).

Звертаючись до суду з позовом, та уточнивши свої позовні вимоги, позивачка посилалася, як на підставу про задоволення позову про порушення її прав власника житлового приміщення. Вказувала на те, що вона позбавлена самостійно розпоряджатися майном, не може отримати субсидію, оскільки відповідач не сплачує комунальні послуги. Крім того, посилалася на ч.3 ст.116 ЖК України про те, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі позивачка посилалася на те, що станом на теперішній час у неї є новий чоловік з яким вона створила родину та бажає жити у спірній квартирі. Між нею та відповідачем склалися неприязні відносини. Позивач постійно ініціює сварки, а 21.07.2016 року завдав їй тілесні ушкодження. Його реєстрація в належній їй квартирі не є підтвердженням його права на користування квартирою. Крім того, відповідач не виконував свої обов'язки по утриманню житла.

Вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони висновків суду не спростовують, зокрема, вони зводяться до перелічення нормативних актів, з житлових правовідносин ,без будь яких правових висновків, щодо цього спору, та не містять обґрунтованих заперечень щодо висновку суду про те, що той факт, що відповідач вже не є чоловіком власника житла не є підставою для виселення, а також те, що суду не представлено достатніх та достовірних доказів того, що відповідач псує або руйнує спірне житло, або своїми систематичними діями робить неможливим проживання позивачки у квартирі, а також факт наявності кримінального провадження №0002175 від 21.07.2016 року за заявою позивачки, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, остаточне рішення по якому не прийнято, підозра нікому не вручалася, не дає достатніх підстав для висновків про те, що відповідач своїми систематичними діями робить неможливим проживання позивачки у спірній квартирі, та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивачки про виселення є незаконною, оскільки відповідач, як колишній член сім'ї, після розірвання шлюбу не втрачає право на користування квартирою тільки на підставі розірвання шлюбу, навіть з огляду на те, що позивачка є власником квартири і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд (ст. 316, 317, 319, 321 ЦКУ).

Відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має право відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦКУ власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Отже, колегією апеляційного суду встановлено, що суд правильно відмовив у позові, тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд -,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Л.О. Груіцька

Судді: Л.І.Соломаха

О.В.Осипчук