Провадження № 2/229/143/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Пантелєєвої Є.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника заінтересованої особи ОСОБА_5,

прокурорів Федорцова М.А.,

Сергєєвої Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав. Позивач зазначила, що з 2001 року вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася спільна донька ОСОБА_7. Батьком у свідоцтві про народження записаний відповідач. З липня 2005 року позивач і відповідач припинили спільне проживання, разом з цього часу не мешкають. Рішенням суду від 18 січня 2006 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини його доходу. Рішення про стягнення аліментів відповідач фактично не виконує. Станом на 30 жовтня 2015 року заборгованість по аліментам складає 59399,73 грн. У зв'язку з невиконанням рішення суду про сплату аліментів відповідач був засуджений за ст. 164 КК України вироком Дружківського міського суду Донецької області від 23 березня 2009 року до 120 годин громадських робіт.

Відповідач вихованням та утриманням доньки не займається, будь-яких зв'язків з дитиною не підтримує, не спілкується з нею. За 10 років він жодного разу не поцікавився її долею, життям та здоров'ям. Відповідач ні морально, ні матеріально доньку не підтримує. Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7, стягнути з нього витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 300 грн.

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з зустрічним позовом про визнання актового запису про народження ОСОБА_7 недійсним, оскільки ОСОБА_2 не вважає себе батьком дитини. За своєю суттю позов ОСОБА_2 є позовом про оспорювання його батьківства. У зустрічному позові ОСОБА_2 вказав, що фактично він не мешкав з ОСОБА_1, спільного господарства з нею не вів. На той час, коли ОСОБА_1 завагітніла, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4, він з нею мешкав у м. Києві, але між ними виникали сварки і інтимні стосунки були відсутні. На час реєстрації народження дитини він вірив ОСОБА_1, не знав, що ОСОБА_7 не є його донькою, і зареєстрував її на себе. Після того, як ОСОБА_1 звернулася до суду про позбавлення його батьківських прав, він зрозумів, що не є кровним батьком дитини, і що вона його весь час обманювала.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги. Пояснила, що стосунки з відповідачем у них виникли з 2001 року, вони жили разом. У 2004 році на момент зачаття дитини вони проживали у м. Києві, де винаймали квартиру разом зі ОСОБА_2 та його братом. На облік по вагітності вона стала у м. Дружківці, коли була на третьому місяці вагітності. Коли народилася донька, ОСОБА_2 жодного разу не виявляв сумнівів щодо свого батьківства, вони разом зареєстрували дитину. Після народження дитини їх стосунки стали погіршуватися, і з липня 2005 року вони припинили сумісне проживання. З того часу ОСОБА_2 з дитиною не спілкується, з нею не зустрічається, не цікавиться її життям. Баба дитини - мати ОСОБА_2 також з онукою не спілкується. Вона вважає, що ОСОБА_7 не є рідною донькою ОСОБА_2, але батьківства до теперішнього часу вони не оспорювали. Дитина не знайома зі своїм кровним батьком та з бабою з боку батька, жодного разу їх не бачила. На даний час у ОСОБА_1 є можливість покращити житлові умови дитини шляхом обміну квартири на більшу, але відповідач не надає своєї згоди на обмін житла, де проживає дитина. Вона ніколи не забороняла спілкуватися відповідачу з донькою, але він сам не бажає цього. Відповідач порушує права дитини, діє всупереч її інтересам, а тому позивач просить її позов задовольнити і позбавити його батьківських прав, додатково стягнути витрати на оплату залізничних квитків за проїзд до м. Києва для проведення експертизи. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, оскільки вони мешкали з відповідачем спільно, він є батьком дитини, реєстрував він дитину на своє ім'я цілком добровільно, ніколи він не висказував сумніви щодо свого батьківства.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 і заперечував проти зустрічних позовних вимог, оскільки дії відповідача свідчать про те, що він діє не в інтересах дитини.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав. Пояснив, що він намагався брати участь у житті дитини, але це в нього не виходило. Він декілька разів приходив до ОСОБА_1, але йому ніхто не відкривав дверей. З нею вони жили з 2001- 2002 року, у 2014 році жили у м. Києві. Там між ними виникали сварки і з березня по кінець травня 2004 року між ними не було інтимного зв'язку. В нього виникли сумніви щодо свого батьківства, коли ОСОБА_1 подала до суду позов про позбавлення його батьківських прав. Раніше він не оскаржував своє батьківство.

Протягом наступних судових засідань відповідач давав інші пояснення, вказував, що про те, що він не є кровним батьком дитини, він здогадувався і знав на момент реєстрації народження дитини.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримував позицію відповідача ОСОБА_2, позовні вимоги ОСОБА_1 вважав необґрунтованими. Пояснив, що фактично між сторонами були відсутні будь-які відносини, ОСОБА_1 не мала на меті створити з відповідачем сім'ю, і ввела в оману відповідача щодо його батьківства. Підстав для позбавлення батьківських прав немає, оскільки він намагався спілкуватися з дитиною, але ОСОБА_1 йому в цьому заважала.

Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради ОСОБА_5 в судовому засіданні надала висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_7, оскільки всі дії відповідача ОСОБА_2 протягом всього розгляду справи у суді свідчать про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків відносно дитини. Він одночасно заперечує проти позбавлення його батьківських і наполягає на виключенні його з актового запису про народження дитини як батька, що виглядає вкрай непослідовно і нелогічно. На засідання комісії органу опіки та піклування відповідач не з'являвся, хоча запрошувався через свою матір. Всі його дії йдуть не на користь інтересам дитини.

Прокурор Сергєєва Д.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 і заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку з їх недоведеністю.

Суд, заслухавши сторін, їх представників, заінтересованих осіб, свідків, дослідивши докази по справі, встановив такі обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_7, її батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.9).

Неповнолітня дитина ОСОБА_7 зареєстрована разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18). Квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.10-11).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, для дитини створені задовільні умови (а.с.19).

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Дружківського управління юстиції знаходиться виконавчий лист №2-73 від 18 січня 2006 року, виданий Дружківським міським судом Донецької області, про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини його доходу. Станом на 31 жовтня 2015 року заборгованість по сплаті аліментів складає 59399,73 грн. (а.с.13-17).

Відповідно до вироку Дружківського міського суду Донецької області від 23 березня 2009 року №1-98, ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (злісне ухилення від сплати аліментів на дитину). З вироку суд встановив, що ОСОБА_2 визнав себе винним у вчиненні злочину, зобов'язався погашати заборгованість. Заперечень щодо свого батьківства стосовно дитини він не висловлював (а.с.12).

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що його донька ОСОБА_1 почала зустрічатися зі ОСОБА_2, коли навчалася в 11 класі. Потім вони поїхали разом працювати до м. Києва, там винаймали квартиру, жили разом з братом ОСОБА_2 Після народження дитини вони деякий час проживали разом, але потім ОСОБА_1 пішла від ОСОБА_2, оскільки він не забезпечував її з дитиною матеріально. Після цього ОСОБА_2 не підтримував жодних контактів ані з донькою, ані з ОСОБА_1 Вона сама виховувала дитину, він же не цікавився життям дитини. Одного разу, коли ОСОБА_9 з дружиною та онукою ОСОБА_7 відпочивали на ставку, ОСОБА_2 також був там разом зі своїми друзями. Він помітив ОСОБА_9, але не підійшов до них, не поцікавився дитиною, не проявив жодного інтересу. Його мати також не цікавилася ніколи онукою.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_1 знайомі приблизно 11 років, вони товаришують родинами. За цей вона жодного разу не бачила ОСОБА_2, жодного разу не чула про нього від дитини, яка зовсім його не знає.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є матір'ю ОСОБА_2 З ОСОБА_1 він зустрічався з 2001 року, потім вони поїхали до м. Києва. Вона також приїхала туди працювати. Жили вони в одній кімнаті зі ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ще з декількома чоловіками. У квітні 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посварилися, і вона жила у сусіда. Інтимного життя між ними у цей період не було. Вона впевнена, що її син ОСОБА_2 не є батьком дитини ОСОБА_1 Аліменти на утримання дитини платила вона, щоб ОСОБА_2 не притягнули до відповідальності. ОСОБА_2 забороняв їй платити аліменти.

Органом опіки та піклування Дружківської міської ради складено висновок від 04 квітня 2016 року № 16-0764-01 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_7 (а.с.113).

Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В статті 3 цієї Конвенції проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. (статті 9 Конвенції).

З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Суд встановив, що ОСОБА_2 добровільно подав до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком ОСОБА_7, про що він заявляв у судових засіданнях. Разом з тим, в судових засіданнях він міняв свої покази щодо своєї обізнаності про своє батьківство відносно цієї дитини. На початку розгляду справи він повідомляв, що він вважав себе батьком дитини при реєстрації її народження, потім він вказував, що йому було відомо проте, що він не батько дитини, коли реєстрував її на своє ім'я, але він бажав зберегти стосунки з ОСОБА_1, тому про це не заявляв.

Відповідно до статті 136 Сімейного кодексу України: «1. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

2. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як …

5. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу».

Разом з тим, в судовому засіданні достеменно не встановлено, чи було відомо ОСОБА_2 в момент реєстрації його батьком дитини, що він не є її батьком, оскільки він не надав суду конкретних пояснень.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 06 квітня 2016 року було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення судово-генетичної експертизи. Для виконання ухвала суду була спрямована до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Листом від 15 вересня 2016 року установа повідомила суд, що станом на 14 вересня 2016 року ухвала суду не виконана у зв'язку з тим, що вартість експертизи не сплачена.

У судовому засіданні ОСОБА_2 висловлював доводи про його сумніви в компетенції працівників експертного бюро, про ймовірну домовленість ОСОБА_1 з працівниками бюро, про спеціально сплановану поведінку дитини під час забору матеріалів для експертизи, але жодних доказів на підтвердження цих фактів не надав.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Оскільки призначена судом судово-генетична експертиза не була проведена, то суд не може дати їй оцінку щодо її необґрунтованості, або визнати її такою, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в своїй правильності.

Суд вважає, що ОСОБА_2 умисно ухилився від проведення експертизи, в той час коли ОСОБА_1 з дитиною з'явилися до експертного бюро для експертизи, що свідчить про те, що вона не ухилялася від її проведення.

ОСОБА_2 не виявляв жодного сумніву щодо свого батьківства ані під час реєстрації народження дитини, ані під час стягнення з нього аліментів, ані під час притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів.

Суд вважає, що в судовому засіданні не виявлено достатніх і належних доказів для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про оспорювання батьківства.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 164 Сімейного кодексу України є підстави для позбавлення судом батьківських прав матері, батька, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це міра сімейно-правової відповідальності за порушення одним із батьків прав своєї дитини, нехтування її інтересами. Про винятковість позбавлення батьківських прав говорить вичерпний перелік його підстав (ст. 164 СК України).

Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» ухилення має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Суд дійшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню і утриманню доньки ОСОБА_7. Про це свідчать наступні обставини: відповідач не цікавиться життям доньки, її потребами, тривалий час не спілкується з дитиною, свідомо усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, хоча перешкоди для цього не має. Дівчина проживає разом з матір'ю, за місцем мешкання у неї є все необхідне для її розвитку, навчання. Вона не знайома зі своїм батьком та бабою, які жодним чином не намагаються знайти можливість приймати участь у її житті. Аліменти замість відповідача сплачує його мати, що було встановлено в судовому засіданні з її ж пояснень, відповідач аліментів не сплачує.

Пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що він приходив до квартири, дзвонив ОСОБА_1 з метою зустрічі з донькою не підтверджені жодним доказом. До відповідних органів для вирішення питання його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною він жодного разу не звертався. Також, суд вважає нелогічними та непослідовними дії відповідача ОСОБА_2, який заперечує проти позбавлення його батьківських прав, і в той же самий час оспорює своє батьківство, вказує, що намагався спілкуватися з донькою і просить виключити відомості про себе як батька дитини з актового запису про її народження. На прохання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на обмін житла на більш комфортне для дитини вона отримала відмову, а це свідчить про те, що відповідач діє всупереч інтересам дитини.

Проаналізувавши всі докази по справі, суд дійшов до висновку, що є підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7.

Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, то відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 487,20 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 300 грн.

Відповідно ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. А тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на оплату проїзду до міста проведення експертизи не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 84, 85, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дружківка Донецької області, батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис про народження №26 від 24 січня 2005 року, зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн.. 20 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 300 (триста) грн.

В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 28 грудня 2016 року.

Суддя: С. О. Рагозіна