Справа № 148/342/16-ц
Провадження №2/148/263/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.

секретаря Грубик В.В.,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду м. Тульчин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним вище позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 425 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 25 вересня 2013 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики грошових коштів у простій письмовій формі. Відповідно до умов п.2.1 та п.3.1 даного договору, позивач позичив відповідачу грошові кошти загальною сумою 850 000 грн. 00 коп. з метою участі останнього у Фонді фінансування будівництва квартири у м. Києві. Гроші були передані відповідачу готівкою. Факт отримання позики ОСОБА_2 підтверджується розпискою від 25 вересня 2013 року, підписаною ним власноруч.

24 вересня 2015 року відповідач повернув частину позичених коштів позивачу в сумі 425 000 грн. 00 коп., про що між ними було укладено додаткову угоду №1 до договору позики. Однак з того часу відповідач не здійснив жодного платежу на повернення іншої частини позики та не повідомляє позивача про час її повернення.

11 січня 2016 року позивач вручив відповідачу вимогу про повернення боргу в розмірі 425 000 гривень, яка була прийнята останнім до відома.

Враховуючи, що до цього часу борг відповідачем не повернуто, позивач змушений був звернутися до суду, оскільки в інший спосіб вирішити спір не вдається.

В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшла письмова заява, в якій він позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутність.

В судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали повністю. Суду пояснили, що дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 2013 році був укладений договір позики грошових коштів в сумі 850 000 грн., про що останнім була надана розписка та він взяв на себе зобовязання повернути позичені кошти протягом двох років. У вересні 2015 року він дійсно повернув позивачеві половину позики, а іншу частину позики повернути поки що не може у звязку з погіршенням свого фінансового становища. Не заперечили проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 25 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у простій письмовій формі. Відповідно до умов п.2.1 та п.3.1 цього договору, сума позики становить 850 000 грн. та метою її надання є отримання у власність ОСОБА_2 шляхом укладення договору про участь у Фонді фінансування будівництва квартири у м. Києві (а.с. 5-6).

Згідно розписки від 25 вересня 2013 року ОСОБА_2 визнає, що отримав від ОСОБА_1 850 000 грн. в якості позики (а.с. 8).

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 24 вересня 2015 року до договору позики від 25 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились викласти п. 3.1 Договору позики від 25 вересня 2013 року в наступній редакції: «п. 3.1. Сума позики за цим договором становить 425 000 грн. 00 коп.» (а.с. 7).

Згідно розписки від 24 вересня 2015 року ОСОБА_2 визнає своє зобовязання перед ОСОБА_1 щодо повернення останньому позики в сумі 425 000 грн. (а.с. 9).

11 січня 2016 року позивач вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу в розмірі 425 000 гривень, яка була прийнята ним до відома. (а.с.10).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2015 року сужом вставнвоелно, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13). Даний факт також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 31-32).

Надаючи юридичну оцінку дослідженим в ході судового розгляду доказам, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або визначеної кількості речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Досліджені в ході судового розгляду докази, зокрема, договір позики від 25 вересня 2013 року, додаткова угода № 1 до нього від 24 вересня 2015 року, розписки від 25 вересня 2013 року та від 24 вересня 2015 року підтверджують боргове зобовязання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, оскільки містять умови отримання в борг грошових коштів, строки та умови їх повернення.

З огляду на те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а також враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить чинному законодавству, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає можливим позов задовольнити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплата якого останнім документально підтверджена.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 вересня 2013 року в сумі 425 000 грн. (чотириста двадцять пять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 250 грн. (чотири тисячі двісті пятдесят гривень) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення, - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л.А. Штифурко