Справа № 455/169/15 Головуючий у 1 інстанції: Ніточко Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/703/16 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І.,Струс Л.Б.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю: представника ОСОБА_2- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Топільницькоїсільської ради Старосамбірського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Старосамбірське районне управління юстиції у Львівській області, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до Топільницькоїсільської ради Старосамбірського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Старосамбірське районне управління юстиції у Львівській області, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 право власності на 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

В решта позовних вимогах відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3. В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції в рішенні суду зазначає, що власником 1/4 будинковолодіння була матір позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року, проте згідно довідки Самбірського МБТІ від 05.02.2015 року №90 спірний житловий будинок з належними до нього спорудами та будівлями не зареєстрований згідно записів у реєстрових книгах станом на 01.04.2008 року і Старосамбірська державна нотаріальна контора не вправі видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері позивачки, оскільки немає правовстановлюючих документів на дане будинковолодіння і не проведена державна реєстрація права власності, проте суд першої інстанції не врахував той факт, що інших спадкоємців крім позивачки немає та спору відносно даного будинковолодіння не виникає, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Так, судом першої інстанції встановлено, що заповітом від 02 липня 2008 року, посвідченого секретарем виконкому Топільницької сільської ради, ОСОБА_4, жителька с. Топільниця, заповіла свій житловий будинок, господарські споруди та все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося і, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті, і на що згідно із закону буде мати право, своїй внучці - ОСОБА_5 (а.с.19).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_10 року у віці 66 років, місце смерті с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_11 року у віці 46 років, помер її чоловік ОСОБА_6, місце смерті с. Топільниця Старосамбірського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, (а.с.6).

Із свідоцтва про народження (а.с.9), виписки з погосподарської книги по Топільницькій сільській раді за період 1986-1990 роки, довідки, виданої виконкомом Топільницької сільської ради Старосамбірського району Львівської області (а.с. 21,44) вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мали двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8. ІНФОРМАЦІЯ_3.

З довідок (а.с.43,44) та виписок з погосподарських книг Топільницької сільської ради Старосамбірського району Львівської області вбачається, що по господарству в АДРЕСА_3 (а.с.81,82,93,94), рахувався наступний склад сім'ї, були зареєстровані та прописані, а саме: за 1986-1990 роки за особовим рахунком НОМЕР_3 голова двору ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_4, працював робочим у Старосамбірському меблевому комбінаті, ОСОБА_4.ІНФОРМАЦІЯ_5 - його дружина, працювала касиром в Самбірському автопарку, з 1986 року в колгоспі «Перемога» швеєю, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка, вибула 26.03.1986 року, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_12 року народження - дочка, вибула 27.08.1987 року і прибула 14.06.1990 року, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6 - зять, прибув 14.06.1990 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 - внучка, прибула в 1993 році; за 1991-1995 роки за особовим рахунком НОМЕР_4 голова двору ОСОБА_4, її дочка ОСОБА_10, їх місце праці колгосп «Перемога», швея, ОСОБА_9 - зять та ОСОБА_5 - внучка. Також в довідці (а.с.45) та в погосподарських книгах зазначено, що господарство належить до суспільної групи « колгоспний двір».

Колегія суддів вважає, що судом вірно встановлено, що будинок АДРЕСА_4 є робочим двором, а не колгоспним двором, як вказано у довідках, виданих виконкомом Топільницької сільської ради № 158 від 09.02.2015 року (а.с.16), № 153 від 06.02.2015 року (а.с.17), №344 від 17.03.2015 року (а.с.45), та у вищеперерахованих виписках з погосподарських книг, виходячи з наступного.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року №69, а в подальшому, наказами Міністерства статистики України № 48 від 22.02.1995 року «Про затвердження форм та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів» (наказ втратив чинність на підставі наказу Держкомстату № 234 від 17.07.2000 року).

Згідно вказаних Вказівок записи щодо суспільної групи господарства в погосподарських книгах свідчили про правомірність забудови і прирівнювались до правовстановлюючих документів, тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. А також із зазначеними вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї), особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Як вбачається з архівного витягу протоколу № 8 від 08.04.1969 року (а.с.18) на засіданні виконавчого комітету Топільницької сільської ради депутатів трудящих Старосамбірського району Львівської області Української РСР слухалася заява ОСОБА_6 про надання йому площі під будову житлового будинку на власній присадибній ділянці його батька, та на підставі даної заяви було прийнято рішення за № 24, яким дозволено йому будувати житловий будинок на присадибній ділянці батька із зносом старого будинку.

Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с.23) було видано 23.04.1970 року ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Топільницької сільської ради від 08.04.1969 року за № 24.

Відтак, суд вірно встановив, що вказане будинковолодіння не відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки такі дані в повній мірі спростовуються архівним витягом з протоколу № 8 від 08.04.1969 року архівного відділу Старосамбірської районної державної адміністрації (а.с.18), відповідно до якого земельна ділянка надавалася ОСОБА_6 під забудову житлового будинку саме сільською радою, а не колгоспом, свідоцтвом на забудову, яке було видано на підставі рішення виконкому Топільницької сільської ради від 08.04.1969 року за № 24, а також тим, що ОСОБА_6, як голова сім'ї, не був колгоспником, а був робітником. Крім цього, після його смерті головою двору стала його дружина ОСОБА_4, яка спочатку працювала касиром у меблевому комбінаті, а з 1986 року швеєю у колгоспі, що підтверджується записами в трудовій книжці(а.с.83-85), однак будь-яких відомостей, доказів про те, що вона була членом колгоспу, суду надано не було. Наявність запису у трудовій книжці ОСОБА_4 про перебування її на посаді швеї у колгоспі не є достатньою правовою підставою для беззаперечного висновку про те, що вона була членом колгоспу.

Крім того, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_5 Львівської області спільно будувався під час шлюбу подружжям ОСОБА_11 та ОСОБА_6, шлюб яких було зареєстровано 27.07.1967 року (а.с.8). Також в погосподарських книгах (а.с.93,94) зазначено, а саме: в розділі ІІІ, що житловий будинок збудований в 1968 році, в розділі ІV всього землі ( в сотих гектара) - 0,26 га станом на 01.01.1990 року. З довідки виконкому Топільницької сільської ради від 06.02.2015 року за № 153 (а.с.17) відомо, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці орієнтовною площею 0,09 га, самочинно побудованих будівель та споруд при житловому будинку АДРЕСА_6

Також технічним паспортом (а.с.24-27) встановлений факт існування житлового будинку АДРЕСА_6 Старосамбірського району Львівської області, однак згідно довідки Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризції від 05.02.2015 року № 90 житлового будинку на правах особистої власності в АДРЕСА_6 не зареєстровано.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна з подальшими змінами та доповненнями не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.ст.328, 380 ЦК України право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_4 правомірно набуто право власності кожним на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_6 Старосамбірського району.

У відповідності з п.1 Постанови Пленуму Верхового Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються ЦК України, законами України від 02.09.1993 року «Про нотаріат», від 23.06.2005 року «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР.

Оскільки на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), відтак такий слід застосовувати до правовідносин спадкування належного йому майна.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

У відповідності до норм ст. 549 ЦК України 1963 року, що діяла на час смерті ОСОБА_6, тобто на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини

Спадкоємцями ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.8,9).

З витягу державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с.10) вбачається, що 11.11.1989 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12, змінивши прізвище ОСОБА_8 на ОСОБА_8

Згідно з повідомленням Старосамбірської державної нотаріальної контори від 31.08.2015 року (а.с.106,107) згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи, та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 року ОСОБА_6 відсутня.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли його дружина ОСОБА_4 та його дочка ОСОБА_10, ставши власниками будинковолодіння, так як лише вони проживали з ним у такому на момент відкриття спадшини, після смерті спадкодавця вступили у володіння спадковим майном, користуючись цим будинком та підтримуючи його у належному стані, а також і станом на момент розформування робітничих дворів у квітні 1991 року.

Відтак, суд прийшов до правильного висновку, що інші спадкоємці першої черги спадкування за законом, вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6

Отже, дочка спадкодавця ОСОБА_7 не вчинила жодних дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_6 (заяву в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини не подала та не вступила в управління або володіння спадковим майном).

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 правомірно набули право власності по 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_5 Львівської області, відтак суд на правових підставах та з врахуванням наявних доказів визнав за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частки цього будинковолодіння (1/2 частки у спільному майні подружжя та 1/4 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка), а за ОСОБА_10 визнав право власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, оскільки інші спадкоємці спадщину не прийняли.

Саме таким розміром частки кожний з них міг самостійно розпорядитися, в тому числі і при складанні заповіту.

Оскільки на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4, бабусі позивачки, а також після смерті батьків позивачки - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 діяв Цивільний Кодекс України, відтак до даних правовідносин спадкування належного їм майна слід застосовувати норми саме цього Кодексу.

Відповідності до ч. 1 і ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 2 даної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. В ч. 5 цієї статті вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч.1 і ч.2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, заява подається особистно спадкоємцем.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1-3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Із копії спадкової справи №154/2011 ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 року (а.с.67-78) вбачається, що позивачка, як спадкоємець за заповітом, 24 травня 2011 року особисто подала заяву про прийняття спадщини, тобто в шестимісячний термін, визначений законом.

В матеріалах справи відсутні докази того, що інші спадкоємці за законом, вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4

Згідно з положеннями ч.1 і ч.2 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Так, ОСОБА_2, позивачка по справі, звернулася з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, однак Старосамбірською державною нотаріальною конторою їй було відмовлено, оскільки нею як спадкоємцем не представлено свідоцтва про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6

Крім того, відповідно до повідомлень Старосамбірської державної нотаріальної контори від 31.08.2015 року (а.с.106,107) згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи, та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформації щодо спадкових справ до майна ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 року та ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року, відсутні.

Отже, позивач після смерті свого батька ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 року (а.с.12), та своєї матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року (а.с.11), і яка мала право на 1/4 частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право власності на їх майно не зверталася.

З довідки (а.с.45) вбачається, що і виконком Топільницької сільської ради також відмовив позивачці в оформленні права власності на даний житловий будинок з посиланням на те, що на даний час не вправі винести таке рішення у зв'язку з тим, що це суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та одночасно позивачці було рекомендовано звернутися до суду.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірний будинок 1968 року побудови знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в погосподарських книгах, дане будиноволодіння є робочим двором, будинок з господарськими будівлями і спорудами спільно будувався під час шлюбу подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_4, яким спільно володіли багато років, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України).

Крім того, згідно з ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. А у відповідності до п.5 ч.1 ст.19 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд, враховуючи факт правомірності набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_4 права власності у спільному майні подружжя - кожним на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_7 Львівської області, хоча і належним чином не оформили права власності на таке, та ОСОБА_4, в подальшому, на 3/4 частки цього будинковолодіння (1/2 частки у спільному майні подружжя та 1/4 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка), суд прийшов до вірного висновку, що є всі правові підстави для визнання за позивачем права власності на 3/4 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 і не може в позасудовому порядку оформити право власності на дане будинковолодіння через відмову нотаріуса вчинити такі дії за відсутності свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що інших спадкоємців крім позивачки немає та спору відносно даного будинковолодіння не виникає є безпідставними, оскільки судом вірно встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з вимогою до суду про визнання права власності на вказане будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері - ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 року, і яка була власником 1/4 будинковолодіння позивачка не зверталася. Крім того, позивачка й не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10. що підтверджується відповідями Старосамбірської державної нотаріальної контори, зокрема й від 30.05.2016 року за №01-16/436, з якої вбачається, що інформація щодо спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_10 у Спадковому реєстрі відсутня.

Також судом вірно роз'яснено позивачці, що відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину позивач може звернутися до суду за правилами позовного провадження, проте оскільки в матеріалах справи відсутні дані про звернення позивачки з заявою до нотаріуса про оформлення права на спадщину та дані про те, що нотаріусом їй було відмовлено в оформленні права на спадщину суд вірно відмовив в визнанні права власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_9 оскільки позивачка звернулася до суду з вимогами про визнання лише права власності на дане будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

Струс Л.Б.