АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5855/16
Категорія: договірні Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Котелевець А.В.,Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 серпня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Маслак Наталія Володимирівна, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановила:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулось до суду з зазначеним позовом.

Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову посилався на те, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2644000 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2012 року, та сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, установлених кредитним договором.

На забезпечення повного та своєчасного виконання кредитних зобов'язань позичальника, 09 червня 2008 року між ПАТ «Укргазбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № 16/08-Б, відповідно до пункту 2.1.1 якого в іпотеку передано багатоквартирний житловий будинок 31 (літ.В-5) по АДРЕСА_2 Відомості про іпотеку внесено до Державного реєстру іпотек, накладено заборону на відчуження нерухомого майна.

У зв'язку з невиконанням умов за кредитним договором від 26 грудня 2007 року, рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2010 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укргазбанк» було стягнуто заборгованість 166454302 копійки та 2630 252 долари США 33 центи. Зазначене рішення суду виконано не було.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки, укладений 09 червня 2008 року, визнано недійсним, запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек.

У період чинності зазначеного судового рішення спірну квартиру було продано кілька разів. За останнім договором купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_2 придбали цю квартиру у товариства з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т».

04 квітня 2012 року Апеляційний суд Харківської області скасував заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним відмовив.

Посилаючись на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором, ПАТ «Укргазбанк» просило задовольнити позов з підстав статей 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 березня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2014 року рішення районного суду скасовано, позов ПАТ «Укргазбанк» задоволено: звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, що належить відповідачам на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року на прилюдних торгах за початковою ціною продажу предмета іпотеки у розмірі 90 % від його вартості, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_3 в розмірі 3664801 долара США 99 центів та 23800945 гривеь 13 копійок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 10 червня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Московського районного суду міста Харкова від 25 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2014 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час повторного розгляду справи судом першої інстанції позивач АБ «Укргазбанк» уточнив позовні вимоги та просив: у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №20 від 26 грудня 2007 року позичальника ОСОБА_3 у розмірі 3664801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 2382796,72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах в розмірі 1282005,27 доларів США та 23800945,13 гривень пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16956872,78 гривень, пені за прострочку погашення процентів у сумі 6884072,35 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 24, що розташована у літ. «В-5», будинку АДРЕСА_1 що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В. 28 грудня 2011 року за реєстровим № 4131.

Реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_3, що є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провести шляхом надання ПАТ АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, за початковою ціною 426400 гривень, з наданням АБ «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, зокрема права отримання у нотаріуса дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В. 28 грудня 2011 року за реєстровим № 4131, реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В. 28 грудня 2011 року за реєстровим № 4131, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.36-38).

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 02 серпня 2016 року позов задоволено у повному обсязі, вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати, як таке що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм права матеріального, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У суді апеляційної інстанції відповідачі та їх представник апеляційну скаргу підтримали, представник позивача проти задоволення скарги заперечувала, вважала рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у письмовій заяві просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини, без участі представника установи (т.3 а.с.145).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір.

За умовами цього договору позичальник ОСОБА_3 отримав від банку кредит у розмірі 2644000 доларів США зі строком повернення - до 25 грудня 2012 року й сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, установлених кредитним договором, зі строком дії такого договору - до 26 грудня 2013 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 1664543 гривень 02 копійки та 2630252 долари США 33 центи, яка за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2010 року була стягнута з ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 на користь банку.

За заявою банку були відкриті виконавчі провадження на виконання вказаного судового рішення (т.1 а.с 32,33).

Рішення суду залишається не виконаним - суду апеляційної інстанції позивачем було надано постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Оскільки кредитор продовжував нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені, розмір заборгованості за кредитним договором станом на березень 2016 року становить 3664801,99 доларів США, що складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 2382796,72 доларів США, простроченої заборгованості по процентах в розмірі 1282005,27 доларів США, та 23800945,13 гривень пені.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань перед банком, 09 червня 2008 року між банком, з однієї сторони, і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з іншої сторони, було укладено договір іпотеки №16/08-Б.

Відповідно до пункту 2.1.1 цього договору предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 6422,9 кв.м, житловою площею 2285,6 кв.м, усього на 123 квартири.

Відомості про іпотеку нотаріусом внесено до Державного реєстру іпотек (реєстраційний №7356523 від 09 червня 2008 року), на відчуження нерухомого майна накладено заборону (т.1 а.с. 18, 19).

Пунктом 3.2.8 указаного вище кредитного договору передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов'язань, передбачених цим договором, відшкодування заборгованості здійснюється банком, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки.

Пунктом 3.1.6 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до п.6.6. договору №16/08-Б, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі України "Про іпотеку". При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі.

Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору), має надіслати іпотекодавцям, (позичальнику, якщо він с відмінним від іпотекодавця), та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Пунктом 6.8. договору іпотеки сторони погодили, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інакше не передбачено рішення суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження та з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку".

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки від 09 червня 2008 року визнано недійсним, виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року зазначене вище заочне судове рішення було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмету іпотеки та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна поновлено, при цьому об'єктом обтяження зазначено «житловий будинок, квартири АДРЕСА_4 а підставою обтяження зазначено договір іпотеки №16/08-Б від 09 червня 2008 року (т.1 а.с. 20).

У період чинності заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року, та під час виключення запису про іпотеку з Державного реєстру іпотек, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т» (продавець) та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, яка на той момент була неповнолітньою (покупці) було укладено договір купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року спірної квартири.

Цей договір було укладено з урахуванням Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2011 року про надання дозволу неповнолітній ОСОБА_2, яка діяла за згодою та у присутності матері ОСОБА_1, укласти на своє ім'я договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири 24 у житловому будинку літ. «В-5» по АДРЕСА_5 (т.1 а.с.171-172, 173, 174, 175).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наступного:

-спірна квартира є частиною предмета іпотеки за договором іпотеки №16/08-Б;

-іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису у Державний реєстр іпотек, оскільки ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності договору іпотеки;

-на момент укладення іпотечного договору банк та іпотекодавець не могли визначити окремі квартири в якості предмету договору, оскільки квартири не були виділені в натурі, не було оформлено майнові права на них, а тому в іпотеку передавався весь житловий будинок (включаючи усі 123 квартири, з яких він складався) та приналежності без деталізації та опису кожної окремої квартири;

-пізніше квартира 24, що належить відповідачам на праві спільної часткової власності, стала самостійний об'єктом нерухомого майна, не змінивши при цьому статусу за договором іпотеки;

-у розумінні ст.5 Закону України «Про іпотеку» на момент укладання договору іпотеки спірна квартира була складовою частиною предмету іпотеки, а після її виділення в натурі стала самостійним предметом іпотеки, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок та договорами купівлі-продажу та дарування квартири;

-пунктом 6.6. договору іпотеки № 16/08-Б передбачено право іпотекодержателя, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку»;

-внаслідок невиконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань у банку виникло право звернення стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки;

-відповідно до Звіту про оцінку предмету іпотеки, виготовленого 09 лютого 2016 року суб'єктом оціночної діяльності, вартість спірної квартири складає 426400 гривень.

Судова колегія з таким висновком у повному обсязі погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, скасовуючи рішення суду касаційної інстанції у даній справі, Верховний Суд України в своїй Постанові зазначив про правильність висновку суду щодо поширення норми ст.23 Закону України «Про іпотеку» на правовідносини сторін, разом з тим послався на те, що суд не в повній мірі правильно застосував цю норму, оскільки не врахував положення ч.ч.3,4 ст. 5 цього Закону та не звернув увагу на інші факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми ст.23, зокрема щодо визначення предмета іпотеки та його вартості.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також зазначив, що звернувши стягнення на квартиру, як на частину об'єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки), апеляційний суд не обґрунтував таке рішення та не встановив, яким чином співвідноситься предмет іпотеки з його частиною та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю набутої відповідачами квартири. Крім того, суд касаційної інстанції послався на те, що апеляційний суд при зверненні стягнення на предмет іпотеки не врахував положень ст.16 Закону України «Про іпотеку» та не перевірив, чи не поширюється його дія на спірні правовідносини, оскільки докази того, що багатоквартирний будинок, який став предметом іпотеки, є об'єктом завершеного будівництва, який у встановленому законодавством порядку введено до експлуатації, відсутні.

Відповідно до приписів ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У порушення зазначеної норми процесуального закону, висновки і мотиви Верховного Суду України та суду касаційної інстанції, що стали підставою для скасування рішень, залишились поза увагою суду першої інстанції, який мотивуючи своє рішення обмежився констатацією факту приналежності спірної кватири до предмету іпотеки, як складової частини, та визначенням її вартості згідно зі Звітом про оцінку майна.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обгрунтованим, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст.5 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції на час укладення договору), частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом; іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Позивач просив звернути стягнення на квартиру 31, що розташована в багатоквартирному будинку АДРЕСА_6, який є предметом іпотеки за договором №16/08-Б.

Той факт, що спірна квартира дійсно обтяжена іпотекою, оскільки є складовою частиною багатоквартирного житлового будинку, який є предметом іпотеки, сторонами не заперечується і не потребує доказування.

Разом з тим, як зазначено вище, за договором №16/08-Б предметом іпотеки було визначено не окремі квартири, а будинок 31 загалом (який складається зі 123 квартир).

При цьому договором №16/08-Б було визначено вартість предмету іпотеки - житлового будинку в цілому в розмірі 17070000 гривень (п.2.2.договору іпотеки).

Як встановлено судом та визнається позивачем, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки було виключено 26 квартир, розташованих у будинку 31, при цьому попередня вартість предмета іпотеки не змінювалась. Отже, така вартість визначена з тим розрахунком, що предмет іпотеки містить 123 квартири.

Відповідно до п.3.3.14 вказаного договору іпотеки, у разі проведення іпотекодавцями реконструкції, в результаті якої зміниться назва предмета іпотеки, функціональне призначення, загальна площа, правовстановлюючі документи на предмет іпотеки та інше, іпотекодавці зобов'язані повідомити про це іпотекодержателя в 5-денний строк з моменту проведення реконструкції та внести відповідні зміни до цього договору іпотеки, шляхом укладення з іпотекодержателем нотаріально посвідченого додаткового договору.

Даних про укладання такого додаткового договору матеріали справи не містять.

Не надано суду доказів і про існування будь-яких інших договорів, якими б вносилися відповідні зміни до договору іпотеки у зв'язку з виділенням окремих квартир у будинку 31 в натурі, і реєстрації права власності на них, як на окремі об'єкти нерухомості.

Отже, спірна квартира на час укладення договору №16/08-Б була невідокремленою складовою частиною предмета іпотеки, і наразі не має правових підстав вважати, що ця квартира стала самостійним предметом іпотеки, як то зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Витяги з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 14 травня 2012 року, на які послався суд першої інстанції та в яких відображено, що об'єктом обтяження є квартири, розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7, не є належними доказами на підтвердження набуття спірною квартирою статусу самостійного предмету іпотеки,оскільки відповідні зміни до договору іпотеки сторонами договору не вносилися.

Договір іпотеки, копія якого наявна у матеріалах справи (т.1 а.с.14-17) передбачає право банку звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки (п.6.1 договору іпотеки), та не містить процедури звернення стягнення на квартиру, як складову частину предмета іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, для вирішення спору та правильного застосування приписів ст.23 Закону України «Про іпотеку» необхідно встановити як співвідноситься предмет іпотеки з його частиною, та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю квартири, набутої відповідачами, про що було чітко зазначено Верховним Судом України при розгляді даної справи.

При повторному розгляді справи судом першої інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів на підтведження своїх вимог, щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на спірну квартиру, як на частину предмету іпотеки, у визначений позивачем спосіб, хоча надання таких доказів є процесуальним обов'язком позивача. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Звіт про оцінку майна, що був наданий позивачем суду першої інстанції в якості доказу вартості спірної квартири, не дає відповіді на питання, що були порушені судами вищих інстанцій при скасуванні судових рішень в даній справі. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач при повторному розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції - не надав (том 3-й).

Слід зазначити, що при повторному розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано і доказів того, що предмет іпотеки на час укладення договору іпотеки був об'єктом завершеного будівництва, хоча про необхідність з'ясування цих обставин було зазначено судом касаційної інстанції.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).

Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без наявності доказів, які б свідчили про те, що на момент передачі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в іпотеку він був введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, та доказів, які б встановлювали співвідношення предмету іпотеки зі спірною квартирою, яка є його частиною та вартості предмета іпотеки (будинку) з вартістю спірної квартири, судова колегія позбавлена можливості правильно вирішити спір, оскільки в такому випадку рішення не буде відповідати положенням ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості і таким загальним принципам цивільного судочинства як розумність, добросовістність та справедливість.

Під час тривалого розгляду справи судом позивач, будучи обізнаним про дійсні обставини справи, змістом Постанови Верховного Суду України та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, не виконав свого процесуального обов'язку та не надав належних і допустимих доказів для правильного вирішення спору, а тому судова колегія ухвалює рішення про відмову у позові за його недоведеністю.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, п.1ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді