АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1997/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/1021/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою Тернопільського національного економічного університету

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 травня 2016 року

по справі за позовом Тернопільського національного економічного університету /надалі «Університет»/

до ОСОБА_1

про стягнення заробітної плати, виплаченої за невідпрацьовані дні відпуски,

УСТАНОВИЛА:

04.07.16 Університет звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 23.06.16, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Порушення вбачає в тому, що судом невірно застосовано ст. 127 КЗпП України, оскільки утримання із заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 517,59 грн. є не відрахуванням із заробітної плати, а стягненням надлишкової виплаченої суми. Зазначає, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1215 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 звільнена у зв'язку із закінченням строку трудового договору, а ця підстава звільнення не відноситься до переліку підстав, при яких не може бути проведено стягнення із заробітної платні сум за невідпрацьовані дні використаної відпустки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23.06.16 відмовлено у задоволенні вимог Університету.

У суді представник позивача підтримав вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Відповідач та її представник скаргу не визнали та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників спору, дослідивши матеріали справи та враховуючи доводи, зазначені в апеляційній скарзі, й висловлені сторонами у судовому засіданні, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з огляду на таке:

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_1 отриманих коштів у розмірі 1482,13 грн., які були виплачені їй як заробітна плата, а також не встановлено наявності рахункової помилки з боку позивача, а тому відповідно до ст. 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає.

Із даним висновком колегія суддів погоджується.

Установлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з позивачем із 19.12.05 по 31.08.15.

Наказом по Університету № 226-К/тр від 31.08.15 останню звільнено з посади доцента кафедри ділової комунікації та організаційної поведінки на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

У свою чергу, наказом № 15 - К/тм від 25.02.15 відповідачу згідно із графіком відпусток визначена щорічна основна відпустка за 2014 - 2015 навчальні роки тривалістю 56 календарних днів у період із 01.07.15 по 26.08.15.

Дана відпустка надана відповідачу та виплачено їй відпускні.

Згідно із довідкою № 126-11/285 від 12.02.16, наданою позивачем, відповідачу нараховано відпускних на загальну суму 7084,00 грн., з яких: за липень ( 31 день) у розмірі 3031,91 грн., за серпень (25 днів) у розмірі 2445,09 гривень.

Позивачем у довідці зазначено, що 20 календарних днів щорічної відпустки були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу, що становить 2530,00 грн. Після закінчення відпустки до дати звільнення ОСОБА_1 відпрацювала 5 календарних днів, їй була нарахована заробітна плата у розмірі 517,59 грн., яка зарахована на погашення боргу за використані 20 днів відпустки за невідпрацьований час. Загальний борг відповідача перед Університетом за мінусом податків та зборів становить 1482,13 грн.

Відповідно до ч. 14 ст. 10 Закону України «Про відпустки» керівним, педагогічним, науковим, науково-педагогічним працівникам, спеціалістам навчальних закладів щорічні відпустки повної тривалості у перший та наступні робочі роки надаються у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу.

У силу Постанови КМ України № 354 від 14.04.97 «Про затвердження Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам» /надалі «Порядок»/, керівним, педагогічним, науковим і науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів щорічна основна відпустка повної тривалості, визначеної в додатку до цього Порядку, у перший та наступні роки надається у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу (п. 2 Порядку).

При звільненні працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року (ст. 22 Закону України «Про відпустки»).

У довідці № 126-11/285 від 12.02.16 позивачем зазначено, що після закінчення відпустки до дати звільнення відповідач відпрацювала 5 календарних днів і їй була нарахована заробітна плата у розмірі 517,59 грн., яка зарахована на погашення боргу за використані 20 днів відпустки за невідпрацьований час.

Тобто, при розрахунку на день звільнення відповідача позивач провів відрахування із її заробітної плати.

Доказів про інші нарахування та виплати на момент звільнення ОСОБА_1, які б у відповідності до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» входили у структуру заробітної плати останнього, позивачем не надано.

Окрім цього, відсутні докази щодо видання наказу по Університету про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 спірних коштів.

Із огляду на встановлені обставини судова колегія приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно застосовано до спірних відносин положення ст. 127 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, згідно із яким не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Доказів того, що виплата відповідачу спірних сум сталась внаслідок допущених позивачем арифметичних помилок чи недобросовісної поведінки відповідача позивачем не надано.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна інстанція вважає, що рішення відповідає вимогам процесуального та матеріального закону, а тому його слід залишити у силі, а , відповідно, - скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Тернопільського національного економічного університету відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович