03 червня 2016 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Апаллонової Ю.В., при секретарі Кудряшовій Ю.І., за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському (Орджонікідзевському) району про негайне повернення дитини до України.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському (Орджонікідзевському) району про негайне повернення дитини до України.
У позовній заяві зазначав, що 22.08.2008 року між гр. України, ОСОБА_1, та гр. Казахстану, ОСОБА_3, відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (Україна) було укладено шлюб. Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 22.08.2008 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, Україна, народилася ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 29.09.2015 року. ОСОБА_5 є громадянкою України, народилася та має постійне місце проживання в Україні. ОСОБА_5, відвідує в м. Запоріжжі дитячий садок № 258, перебуває на обліку у КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10». Батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2015 року у справі № 335/4270/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Питання щодо утримання дитини, участі батьків у вихованні дитини, та місце проживання доньки, ОСОБА_6, вказаним рішенням не вирішувалось, будь-яких угод з цього приводу між батьками також не укладалось.

З 2008 року по 24 червня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3, а з серпня 2011 року, ОСОБА_5, проживали за адресою: АДРЕСА_3. Ця адреса є постійним місцем проживання в Україні гр. Казахстану, ОСОБА_3, гр. України, ОСОБА_5 (вказані особи зареєстровані за цією адресою) і гр. України, ОСОБА_1 Незважаючи на розірвання шлюбу родина і після розлучення проживала спільно за вказаною адресою. Квартира у якій проживала родина повністю пристосована для проживання у ній малолітньої дитини, облаштована необхідними дитячими меблями, іграшками, книгами, учбовим матеріалом за віком дитини, та всім необхідним з метою забезпечення найкращого розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання, копія якого додається. ОСОБА_1 з моменту створення сім*ї і по день переміщення доньки, повністю забезпечував родину матеріально, працював на двох роботах. ОСОБА_3 ніколи не працювала. ОСОБА_1 добре характеризується за місцем роботи та проживання.

Батько піклувався про доньку з народження (був присутній при пологах, допомагав дружині після пологів та повністю піклувався про новонароджену доньку), дбав про культурний, інтелектуальний та духовний розвиток, медичне обслуговування, харчування, здоровий образ життя ОСОБА_5, повністю матеріально забезпечував всі потреби родини. Його відносини з донькою будувалися на повазі до її прав, любові, мирі та гармонії. До цієї заяви додані фото батька та доньки, характеристики на батька з місця роботи та навчання, довідка з місця проживання, довідка з дитячого садочка № 258 та дитячої поліклініки, висновок спеціаліста-психолога.

22.06.2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 згоду на тимчасовий виїзд з донькою, ОСОБА_5, до Республіки Казахстан на відпочинок (відвідування родичів) в період з 23.06.2015 року по 30.09.2015 року. Наприкінці вересня 2015 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 про те, що не повернеться в Україну і вирішила на свій розсуд змініти своє та дитини місце проживання, вже влаштувала ОСОБА_5 до дитячого садочка Республіки Казахстан, сама влаштувалась на роботу. Згоди ОСОБА_3 на виїзд з донькою на постійне місце проживання до Республіки Казахстан ОСОБА_1 не надавав, таким чином ОСОБА_3 самостійно без згоди батька змінила постійне місце проживання малолітньої дитини, яка є громадянкою України, чим порушила батьківські права ОСОБА_1 та права дитини, яка у теперішній час позбавлена піклування з боку батька, позбавлена звичайного для неї життєвого укладу, позбавлена можливості спілкуватись з родичами та друзями, переміщена в незвичайну для неї мовну середу та нове оточення як за місцем тимчасового проживання так і перебування (дитячий садок). Крім того ОСОБА_3 не в змозі самостійно забезпечити доньку належним харчуванням, медичним наглядом, одягом, іншими речами, які необхідні для дитини 4 років. Під час коли мати на роботі дитина часто перебуває без догляду дорослих. Всі речі ОСОБА_5 залишились в Україні. Мати перешкоджає навіть спілкуванню дитини та батька за допомогою програми скайп.

Просив суд на підставі ст. 162 СК України постановити рішення про негайне повернення ОСОБА_6 на місце її постійного проживання в країну громадянства - Україну, а саме у АДРЕСА_3 у супроводі батька, ОСОБА_1

У судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі на підставах викладених у позовній заяві, представник позивача також позов підтримала, зазначаючи, що позов подано саме на підставі ст. 162 СК України, а тому підстав для закриття провадження немає.

У судове засідання відповідач не з'явилася, повідомлялася про час та місце слухання справи належним чином, і за місцем реєстрації в Україні і, у тому числі шляхом надання компетентному суд Республіки Казахстан судового доручення про вручення документів ОСОБА_3, відповідно до протоколу судового засідання від 17.03.2016 року Усть-Каменогорського міського суду Східно-Кахастанської області ОСОБА_7 заперечила проти позову з тих підстав, що є рішення Спеціалізованого міжрайонного суду у справах неповнолітніх №1 ВКО за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про повернення дитини на підставі міжнародного договору Республіки Казахстан ,яким ОСОБА_1 в позові відмовлено, не бажає приймати участь у судовому засіданні та надала відзив на позовну заяву.

Третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від нього наявна заява про розгляд провадження у їх відсутність та надано висновок № 01-10/0108 від 27.01.2016 року про доцільність повернення ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 до України.

У зв'язку з неявкою відповідача у судове засідання, зі згоди позивача, у відповідності зі ст. 169 ч.4 ЦПК України, визнаючи наявні матеріали про права і взаємовідносини сторін достатніми, суд знаходить можливим розглянути справу у його відсутності та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та подані докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Під час вирішення спору суд враховує засади, викладені в принципі 6 Декларації прав дитини 20.11.1959 року, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 2, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Крім того, згідно із статтями 11 і 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

В принципі 7 Декларації вказане, що найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути керівним принципом для тих, на кому полягає відповідальність за його освіту і навчання; ця відповідальність полягає на сам перед на його батьках.

Згідно статей 5 і 18 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 22.08.2008 року між гр. України, ОСОБА_1, та гр. Казахстану, ОСОБА_3, відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (Україна) було укладено шлюб. Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 22.08.2008 року.(а.с.9)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжі, Україна, народилася ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 29.09.2015 року. (а.с.12).

ОСОБА_5 є громадянкою України, народилася та має постійне місце проживання в Україні. ОСОБА_5, відвідує в м. Запоріжжі дитячий садок № 258, перебуває на обліку у КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10». Батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3.(а.с.13,14-23)

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2015 року у справі № 335/4270/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Питання щодо утримання дитини, участі батьків у вихованні дитини, та місце проживання доньки, ОСОБА_6, вказаним рішенням не вирішувалось, будь-яких угод з цього приводу між батьками також не укладалось.(а.с.10-11)

З 2008 року по 24 червня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3, а з серпня 2011 року, ОСОБА_5, проживали за адресою: АДРЕСА_3. Ця адреса є постійним місцем проживання в Україні гр. Казахстану, ОСОБА_3, гр. України, ОСОБА_5 (вказані особи зареєстровані за цією адресою) і гр. України, ОСОБА_1 Незважаючи на розірвання шлюбу родина і після розлучення проживала спільно за вказаною адресою. Квартира у якій проживала родина повністю пристосована для проживання у ній малолітньої дитини, облаштована необхідними дитячими меблями, іграшками, книгами, учбовим матеріалом за віком дитини, та всім необхідним з метою забезпечення найкращого розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с.35,36) та висновком органу опіки та піклування.

ОСОБА_1 з моменту створення сім'ї і по день переміщення доньки, повністю забезпечував родину матеріально, працював на двох роботах. ОСОБА_3 ніколи не працювала. ОСОБА_1 добре характеризується за місцем роботи та проживання.(а.с. 16).

Батько піклувався про доньку з народження (у судовому засіданні пояснював, що був присутній при пологах, допомагав дружині після пологів та повністю піклувався про новонароджену доньку), дбав про культурний, інтелектуальний та духовний розвиток, медичне обслуговування, харчування, здоровий образ життя ОСОБА_5, повністю матеріально забезпечував всі потреби родини. Його відносини з донькою будувалися на повазі до її прав, любові, мирі та гармонії, що підтверджується фото батька та доньки (а.с. 33-34), характеристики на батька з місця роботи та навчання, довідка з місця проживання, довідка з дитячого садочка № 258 та дитячої поліклініки, висновок спеціаліста-психолога.(а.с.24-32)

22.06.2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 згоду на тимчасовий виїзд з донькою, ОСОБА_5, до Республіки Казахстан на відпочинок (відвідування родичів) в період з 23.06.2015 року по 30.09.2015 року. (а.с.15)

Наприкінці вересня 2015 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 про те, що не повернеться в Україну і вирішила на свій розсуд змінити своє та дитини місце проживання, вже влаштувала ОСОБА_5 до дитячого садочка Республіки Казахстан, сама влаштувалась на роботу. Згоди ОСОБА_3 на виїзд з донькою на постійне місце проживання до Республіки Казахстан ОСОБА_1 не надавав, таким чином ОСОБА_3 самостійно без згоди батька змінила постійне місце проживання малолітньої дитини, яка є громадянкою України, чим порушила батьківські права ОСОБА_1 та права дитини, яка у теперішній час позбавлена піклування з боку батька, позбавлена звичайного для неї життєвого укладу, позбавлена можливості спілкуватись з родичами та друзями, переміщена в незвичайну для неї мовну середу та нове оточення як за місцем тимчасового проживання так і перебування (дитячий садок). Всі речі ОСОБА_5 залишились в Україні. Мати перешкоджає навіть спілкуванню дитини та батька за допомогою програми скайп.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (далі - Конвенція), укладеної державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасниками якої є Україна і Республіка Казахстан, правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти. Постійним місцем проживання для ОСОБА_5, беззаперечно, є Україна, оскільки у Республіці Казахстан дитина перебуває тимчасово. Отже, особистим правом ОСОБА_5 є право України, а компетентним судом - суд України.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 162 Сімейного кодексу України встановлено, якщо один з батьків або Інша особа самочинно без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої сторони має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому з ким вона проживала. Для повернення дитини непотрібно доводити факт наявності нормальних умов життя її виховання та розвитку.

В ст. 162 СК встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред'явлення позову про зміну місця проживання малолітньої дитини, а не самочинна зміна її місця проживання.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з висновку № 01-10/0108 від 27.01.2016 року органом опіки та піклування, питання про доцільність негайного повернення на територію України ОСОБА_6 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини і за результатами розгляду питання комісія дійшла висновку про доцільність негайного повернення ОСОБА_5 до України.

Дослідивши та оцінюючи надані сторонами докази суд повністю погоджується з вказаним висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Відтак, у судовому засіданні встановлено, що в вересні 2015 року ОСОБА_3 самочинно, без згоди батька, змінила місце проживання малолітньої доньки, яку в послідуючому утримує в себе.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Чинним законодавством (ст.7 СК України) передбачено, що суд при розгляді таких справ, повинен "максимально можливо враховувати інтереси дитини".

Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Статтями 18,27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Окрім того, суд застосовує положення принципу 6 "Декларації прав дитини" Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., в якому зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю».

Нормами ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-ІІІ від 21.04.2001 року виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Суд не знайшов підстав вважати, що повернення малолітньої ОСОБА_5 до свого батька ОСОБА_1 якимось чином буде негативно впливати або створюватиме реальну небезпеку її фізичному та психологічному здоров'ю.

Даний позов заявлено батьком дитини з підстав ч.1 ст.162 СК України, якою встановлено, що: якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Зважаючи на те, що судом не було встановлено обставин, передбачених другим абзацом ч.1 ст.162 СК України, а саме, що повернення дитини за місцем її попереднього проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я, отже у суду немає достатніх підстав, достатніх для відмови у задоволенні позову.

При цьому відповідач не позбавлений права спілкуватись з дочкою і може і надалі приймати участь у її вихованні, суд дійшов висновку за необхідне позовні вимоги про повернення дитини задовольнити. При цьому слід зазначити, що позивач вимог про відібрання дитини від матері не заявляє, що також свідчить про дотримання прав як дитини, так і відповідача, суд виходить із меж заявлених вимог і вважає за доцільне вимоги задовольнити.

Доводи відповідача щодо того, що судом вже розглянуто спір між тими ж сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, є безпідставними, оскільки підставою даного позову є норми ст. 162 СК, тоді як рішенням рішення Спеціалізованого міжрайонного суду у справах неповнолітніх №1 ВКО за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про повернення дитини підставою позову були норми міжнародного договору Республіки Казахстан.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 3,10,11,57- 60, 61, 213, 215, 218,224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському (Орджонікідзевському) району про негайне повернення дитини до України, задовольнити.

Повернути ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на місце її постійного проживання в країну громадянства -Україну, а саме : АДРЕСА_3 у супроводі батька ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_4 ІПН НОМЕР_1) .

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_4 ІПН НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору 487,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів після отримання ним копії рішення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ю.В. Апаллонова