АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Барановська Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Барановської Л.В.,

суддів Панченка М.М., Побірченко Т.І.

при секретарі Куркіній І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді Барановської Л.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя укладений між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 04.06.2015 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 511.

Також у червні 2016р. представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подала до суду заяву про забезпечення позову у даній справі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову, посилаючись на її необґрунтованість, порушення вимог цивільно-процесуального закону.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивача посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду та існує реальна загроза щодо його не виконання, оскільки спільне майно зареєстроване на ім'я відповідачки ОСОБА_2, а тому остання має можливість у будь-який час відчужити його на користь інших осіб.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Частиною 2 вказаної статті визначено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Під іншими відомостями, потрібними для забезпечення позову слід розуміти, зокрема, докази належності майна, на яке позивач просить накласти арешт, саме відповідачу.

Пунктом 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із даним позовом 17.06.2016 року та одночасно подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1, в якій зазначив, що квартира належить на праві власності ОСОБА_2

Разом з тим, задовольняючи клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що на момент звернення позивача до суду із позовом про визнання недійсним договору про поділ спільного сумісного майна подружжя,квартира АДРЕСА_1 з 07.04.2016 року відповідачці ОСОБА_2 не належала, а є власністю іншої особи, яка не являється учасником даного спору, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 74).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час постановлення ухвали про вжиття заходів забезпечення позову та накладаючи арешт на все нерухоме майно, помилково не звернув увагу на вищевикладений факт та задовольнив заяву в повному обсязі, у зв'язку із чим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала - скасуванню із направленням питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково,ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року скасувати та направити питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді