Справа № 308/516/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Леміш О.М

з участю секретаря Химинець О.Я

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1П звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2І про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.Свій позов позивач мотивував тим, що він є власником квартири № 7 у буд. 28«д» по вулиці Гагаріна у м. Ужгород разом із членами його сім'ї, а саме: дружини - ОСОБА_3, дочки - ОСОБА_4, дочки - ОСОБА_2 та онук - ОСОБА_5. Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 22.12.1999 р. Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої 29.01.2015 № 535 Комунальним підприємством «Житловий ремонтно-експлуатаційний район» №4, у даній квартирі проживають троє людей, а саме позивач, його дружина ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2. Однак, відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично в зазначеній квартирі не проживає з 03 червня 2011 року, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей повсякденного використання, які б їй належали немає. Це підтверджується Актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації складеним 12 березня 2015 року мешканцями будинку по вул. Гагаріна, 28«д» в місті Ужгород та засвідченим підписом та печаткою заступника директора КП «ЖРЕР № 4». Таким чином відповідач, який не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1«д»/7, втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності понад один рік так, як проживає за кордоном за адресою м. Севастополь, Монастирське шосе, буд. 7. у зв"язку з чим, виникають проблеми зі розпоряджанням майном позивачем та сплатою надмірних комунальних платежів, чим об'єктивно порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду.

Позивач до судового засідання не прибув, проте надав заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позову наполягає.

Відповідач у судове засідання не зявився, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений . Так як, суд не має відомостей про причину неявки відповідача, то розглядає справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, що передбачено ч. 4 ст. 169 ЦПК України.

Враховуючи неявку в судове засідання сторін, суд приймає рішення без участі сторін на підставі наявних доказів та без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що позов із наведених у ньому мотивів не є обґрунтований і до задоволення не підлягає з таких підстав.

Так, положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно вимог ч. 1ст. 11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1П є власником квартири № 7 у буд. 28«д» по вулиці Гагаріна у м. Ужгород разом із членами його сім'ї, а саме: дружини - ОСОБА_3, дочки - ОСОБА_4, дочки - ОСОБА_2 та онук - ОСОБА_5 на праві приватної, спільної, сумісної власності .Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 22.12.1999 р.

Разом з тим, відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично в зазначеній квартирі не проживає з 03 червня 2011 року, що підтверджується Актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації складеним 12 березня 2015 року мешканцями будинку по вул. Гагаріна, 28«д» в місті Ужгород та засвідченим підписом та печаткою заступника директора КП «ЖРЕР № 4».

Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.358 ЦК України, кожен співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної ; часткової власності.

Відповідно до ст.367 ЦК України - майно, що є у спільній часткою власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно дост.369 ЦК України - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач є співвласником квартири № 7 у буд. 28«д» по вулиці Гагаріна у м. Ужгород , тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування даним житлом як член сім'ї власника квартири.

Позивачем не доведено, що відповідач не є співвласником придбаної нею вищевказаної квартири, домовленості між сторонами про порядок володіння і користування вказаною квартирою не було, відповідач згоди на зняття її з реєстрації у цій квартирі не давала. У такому випадку навіть тривале не проживання на житловій площі правового значення в розумінні ч.2 ст. 405 ЦК України - не має.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Пред'являючи вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі, співвласником якого вона є, позивач тим самим просить суд обмежити відповідачку у її правомочностях щодо власності, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести судові ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог або підтвердження своїх заперечень. На думку суду, позивач не навів судові жодного доказу незаконності реєстрації на даний час відповідачки в квартирі .

Тому, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

В порядку ст. 88 ЦК України всі понесені судові витрати позивачем залишаються за ним.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 174, 197, 209, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 358, 360, 383, 405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6