Справа № 185/7896/16-ц
Провадження № 2-о/185/360/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М.М.,

за участю секретаря судового засідання Волошиній К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за заявою адвоката ОСОБА_1, який діє як представник ОСОБА_2, заінтересована особа - Костянтинівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного тереторіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -

в с т а н о в и в:

До суду звернувся з заявою адвокат ОСОБА_1, який діє як представник ОСОБА_2, у якій просив встановити факт смерті в день 22 червня 2016 року у Куйбишевському районі міста Донецька, її матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою. Довідка про причини смерті, яку видано заявнику не відповідає вимогам нормативно-правових актів України, тому відділом РАЦС заявнику було відмовлено у реєстрації смерті її матері. Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення, оскільки пов'язано з реалізацією права на спадкування.

У судове засідання представник заявника не зявився, в письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано донькою померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження та свідоцтва про одруження щодо зміни прізвища.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 заявником подано оригінал свідоцтва про смерть, виданого установою, що розташована на окупованій території, згідно якого ОСОБА_3 померла 22 червня 2016 року у Куйбишевському районі міста Донецька. З копії довідки про причини смерті, виданої медичною установою, що розташована на окупованій території, також вбачається що ОСОБА_3 померла 22 червня 2016 року внаслідок хронічної судинно-мозкової недостатності. Також , в підтвердження факту смерті ОСОБА_3 заявником було надано копію паспорта ОСОБА_3, копію акту приймання-передачі наданих послуг щодо захоронення ОСОБА_3, копію чека про оплату послуг, копію договору на організацію та проведення захоронення, фототаблиці з місця захоронення ОСОБА_3

Оцінюючи свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті та інші надані письмові докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Заяву адвоката ОСОБА_1, який діє як представник ОСОБА_2, заінтересована особа - Костянтинівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення юридичного факту смерті задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 22 червня 2016 року у Куйбишевському районі міста Донецьк, причина смерті - хронічна судинно-мозкова недостатність.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4