ухвала

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 25 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МКМ0GА, за яким остання отримала кредит в розмірі 26 000 доларів США зі сплатою 10,8 % річних за його користування, з кінцевим терміном повернення 24 січня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 25 січня 2008 року уклали договір іпотеки б/н, за яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 101,10 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ужгородською районною радою 20 вересня 1990 року на підставі рішення виконкому Ужгородської районної ради від 17 травня 1990 року № 82.

Взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування ОСОБА_5 належним чином не виконує і станом на 22 листопада 2012 року заборгованість за кредитом складала 41 838,40 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ складає- 334 288 грн 85 коп., з яких: 38 385,36 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 346,45 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 15,27 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 69,23 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина ) та 1 990,81 доларів США - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вищевикладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 47 068,61 доларів США звернути стягнення на заставне майно, виселити відповідача з будинку, зі знаттям її з реєстраційного обліку у територіальному підрозділі ГУ ДМС України в Закарпатській області, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2014 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором від 25 січня 2008 року № MKMOGA00000001 в розмірі 41 838,40 доларів США, що за курсом 7, 99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 листопада 2012 року складає 334 288 грн 85 коп., звернути стягнення на будинок загальною площею 101,10 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,08 га за цією ж адресою шляхом продажу вказаних предметів іпотеки (на підставі договору іпотеки від 25 січня 2008 року б/н) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», за початковою ціною не нижче ніж 164 125 грн., тобто за цінами встановленими п. 35.5 договору іпотеки від 25 січня 2008 року з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отримання кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів в організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій.

На час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304/7 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відстрочено виконання даного рішення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати у справі в розмірі 365 грн 40 коп. судового збору.

В решті вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову щодо виселення і передати справу в цій частині на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що 25 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МКМ0GА, за яким остання отримала кредит в розмірі 26 000 доларів США зі сплатою 10,8 % річних за його користування, з кінцевим терміном повернення 24 січня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 25 січня 2008 року уклали договір іпотеки б/н, за яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 101,10 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ужгородською районною радою 20 вересня 1990 року на підставі рішення виконкому Ужгородської районної ради від 17 травня 1990 року № 82.

Додатковими угодами (правочинами) № 1 від 30 липня 2008 року та № 2 від 31 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_4 внесено зміни та доповнення до п. 35.2 договору іпотеки від 25 січня 2008 року № МКМ0GА00000001 щодо повернення кредиту, наданого у вигляду непоновлюваної лінії в сумі відповідно 36 000 доларів США та 36 799,30 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі відповідно 4 050 доларів США та 2 925 доларів США на сплату страхових платежів, із зазначенням в додаткових угодах конкретних строків сплати.

Також, апеляційним судом взято до уваги, що положенням Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які регулюються Законом України «Про іпотеку», не скасовують та не зупиняють дію законів, які встановлюють підстави звернення стягнення, а стосуються стадії примусового виконання судових рішень.

Встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розміщений, які були придбані не за рахунок отриманих кредитних коштів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача зі спірного будинку без надання іншого постійного житла.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР не може бути застосована до даних правовідносин, є безпідставними, оскільки відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, аналіз ст. ст. 39, 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що саме на суд покладено обов'язок визначення та зазначення у рішенні іншого постійного житла, яке має бути надане відповідачу, а судом не перевірено наявність вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі проживання відповідача, є необґрунтованими, оскільки згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня О.М. Ситнік