У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору факторингу частково недійсним, визнання рішення приватного нотаріуса неправомірним та його скасування, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_7, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 27 червня 2007 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 180 тис. доларів США зі строком повернення до 27 червня 2028 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 27 червня 2007 року між ним та банком були укладені договори іпотеки, відповідно до умов яких він передав в іпотеку банку належні йому на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Кей- Колект» права вимоги у тому числі за його кредитним договором. Отже, усі права кредитора за вищевказаним кредитним договором належать ТОВ «Кей-Колект».

4 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вирішено провести державну реєстрацію права власності на указані квартири за ТОВ «Кей-Колект».

Указував, що вказаний договір факторингу укладено з порушенням вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, а ТОВ «Кей-Колект», яке набуло право вимоги за цим договором, не має ліцензії на здійснення валютних операцій та будь-якої іншої ліцензії з надання фінансових послуг. Крім того, перехід прав вимоги до ТОВ «Кей-Колект» за вказаним договором суперечить вимогам закону, впливає на його права та інтереси, оскільки з товариством він не перебував у договірних чи будь-яких інших стосунках та такого наміру не мав. Законом не передбачено право фактора на придбання вимоги до фізичної особи - не суб'єкта господарювання. Також ТОВ «Кей-Колект» без законних підстав зареєстрував право власності на об"єкти нерухомості, які належать йому на праві власності, чим порушив його права.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_8 просив суд визнати договір факторингу частково недійсним, визнати неправомірними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об'єкти нерухомості та зобов'язати поновити запис про його право власності на квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах якого діє його представник - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовлючи у задоволенні позову суди, правильно застосувавши положення ст. ст. 512, 514, 516, 1079 ЦК України, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір факторингу укладено з дотриманням вимог законодавства, а, отже, підстав передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, для визнання його недійсним немає. При цьому ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, а саме факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними, скасування рішень приватного нотаріуса, суди правильно застосувавши положення ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вірно виходили з того, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей- Колект» за своєю правовою природою є визнання державою набуття особою права власності, рішення державного реєстратора не є правочином, а нормативним актом індивідуальної дії, які вчинені відповідно до закону.

Доводи касаційної скарги про те, що у квартирі проживає неповнолітня дитина та в зв'язку з реєстрацією права власності за ТОВ «Кей-Колект» було порушено її права є безпідставними, оскільки кредитний та іпотечний договір були укладені в 2007 році, а ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований в указаній квартирі пізніше без згоди ТОВ «Кей-Колект», чим порушено саме право товариства як іпотекодержателя. При цьому договори є чинні (ст. 204 ЦК України).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник С.Ф. Хопта С.П. Штелик