УхвалА

іменем україни

22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_10, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він домовився з ОСОБА_5 про те, що останній виступить формально стороною у інвестиційному договорі щодо придбання нежитлових приміщень з № 1 по № 5 у житловому будинку АДРЕСА_1, загальною площею 126,00 кв. м, а на першу його вимогу ОСОБА_5 зобов'язався безоплатно переоформити права власності на спірне нерухоме майно за ним. Отже, вважав, що між ними було укладено договір доручення.

Позивач указував про те, що 1 липня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Солідарність» (далі - ТОВ «Солідарність») та ОСОБА_5 укладено інвестиційний договір, за умовами якого товариство зобов'язалося передати у власність ОСОБА_5 вищевказані нежитлові приміщення, упродовж двох календарних місяців після введення їх до експлуатації. 29 січня 2010 року між ТОВ «Солідарність» та ОСОБА_5 підписано акт прийому-передачі спірних нежитлових приміщень. 7 лютого 2011 року ОСОБА_5 у порушення їх домовленості уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу зазначених вище приміщень. 20 липня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу вказаних приміщень, а 4 листопада 2011 року між ОСОБА_8 ОСОБА_9 також було укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а, отже, останнім набувачем нежитлових приміщень була ОСОБА_9

Зазначав про те, що вироком апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року визначено, що він був реальним власником спірних нежитлових приміщень, які вибули з його володіння поза його волею унаслідок вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо нього кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України та визначено, що спірне нерухоме майно відчужено ОСОБА_5, як особою, яка не мала на це права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд витребувати на його користь нежитлові приміщення з № 1 по № 5 у житловому будинку АДРЕСА_1, загальною площею 126,00 кв. м, від добросовісного набувача ОСОБА_9; зобов'язати реєстраційну службу Головного управління юстиції в м. Києві провести за ним державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року, позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що позивач не є власником спірного нерухомого майна, немає речових прав на це майно, унаслідок чого у нього відсутнє право на витребування такого майна відповідно до вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Суди дійшли вірного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо виникнення між ним та ОСОБА_5 договірних правовідносин згідно зі ст. ст. 207, 1000 ЦК України, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги щодо вироку апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року безпідставні, так як вироком цивільно-правові відносини не встановлюються, вирок є преюдиційним лише щодо цивільно-правових наслідків дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою - (ч. 4 ст. 61 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта