АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перпелюк Л.М.

секретар Чубрей І.І.

за участю: ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором неправомірними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 року,

встановила:

В травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на його користь заборгованість в сумі 39 822,12 Євро за кредитним договором від 1 березня 2006 року.

Посилалося на те, що 1 березня 2006 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачка отримала кредит в сумі 10 285 Євро на строк до 26 лютого 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вказаним вище кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у відповідачки станом на 29 лютого 2016 року утворилась заборгованість в сумі 47 322 Євро, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 6 881,46 Євро, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 12 923,16 Євро, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 647,04 Євро та пені в сумі 26 870,34 гривні.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2008 року з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 1 березня 2006 року стягнуто заборгованість в сумі 7 499,88 Євро.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою.

Просила визнати неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування з 24 листопада 2008 року процентів, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором від 1 березня 2006 року.

Посилалася на те, що 25 квітня 2008 року вона передала працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» для реалізації автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску та направлення виручених коштів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте, вказане майно реалізовано не було, що свідчить про прострочення кредитора та неправомірне нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів за договором.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 26 755,72 Євро, що за курсом НБУ складає 770 845 гривень 2 копійки.

В решті позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірних дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення в частині, що оскаржується, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_2 передала працівникам банку для реалізації автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску.

Довіреність від 25 квітня 2008 року від імені ОСОБА_2 на уповноваження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на управління та розпорядження вказаним вище автомобілем не може бути підтвердженням передачі автомобіля, оскільки таким доказом є акт прийому передачі, який суду поданий не був.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

В пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 1 березня 2006 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачка отримала кредит в сумі 10 285 Євро на строк до 26 лютого 2013 року (а.с.14-15).

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вказаним вище кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки (а.с.16).

1 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір застави рухомого майна. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передала в заставу автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску.

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2008 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 1 березня 2006 року в сумі 57 299 гривень 8 копійок (а.с.5).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що в матеріалах справі вістуні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт передачі ОСОБА_2 автомобіля марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску ПАТ КБ «ПриватБанк» для подальшої реалізації відповідно до умов кредитного договору від 1 березня 2006 року.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині, що оскаржується з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що 25 квітня 2008 року ОСОБА_2 передала працівникам ПАТ КБ «ПриватБанк» для реалізації автомобіль DAEWOO, модель Lanos, 2006 року випуску та направлення виручених коштів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Згідно пункту 10.3 договору застави рухомого майна від 1 березня 2006 року на підставах, передбачених чинним законодавством, на предмет застави може бути звернене стягнення.

Відповідно до пункту 15.7.1 договору застави заставодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Пунктом 17.10договору передбачено, що у випадку порушення заставодавцем/позичальником будь-яких зобов'язань за кредитним договором, заставодавець зобов'язується:

- доставити предмет застави за адресою місто Чернівці, вулиця Червоноармійська, 71 в строк 7 днів з моменту пред'явлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строк сплати якої наступили (в т.ч. по кредиту, відсоткам, винагороди, ін.. платежам), а також неустойки. Інакше заставодержатель має право здійснити доставку предмету застави за вказаною адресою, як своїми силами, так і на договірних умовах з третіми особами;

- у той же час передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом прийому-передачі, що підписується сторонами. В цьому разі заставодержатель має право виставити охорону предмету застави як своїми силами, так і на договірних умовах з третіми особами.

Згідно пункту 24 договору звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів:

- шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором;

- шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця;

- в разі нотаріального посвідчення цього договору шляхом здійснення виконавчого напису нотаріуса;

- іншим незабороненим чинним законодавством способом.

Аналіз вищевказаних норм права та погоджених сторонами умов договору дає підстави зробити висновок про те, що єдиним належним доказом, що підтверджує факт передачі предмету застави до заставодержателя є акт прийому-передачі, який в матеріалах справи відсутній.

За вказаних обставин відсутні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_6 передала ПАТ КБ «ПриватБанк» для реалізації автомобіль марки DAEWOO Lanos, 2006 року випуску.

Наявна в матеріалах справи довіреність від 25 квітня 2008 року (а.с.77) не підтверджує факт передачі ОСОБА_2 вказаного автомобіля відповідно до умов договору з метою реалізації для погашення заборгованості за кредитним договором .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 року в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором неправомірними залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: