У Х В А Л А

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», третя особа - директор філії газопромислового управління «Полтавагазвидобування» публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» Кулаков Данило Олександрович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 18 липня 1995 року працював у газопромисловому управлінні «Полтавагазвидобування» публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - ГУ «Полтавагазвидобування», ПАТ «Укргазвидобування») на різних посадах, останньою з яких була посада електромонтера з обслуговування. 18 травня 2015 року його було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі станом здоров'я, яке перешкоджає продовженню роботи.

Посилаючись на те, що звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки він є придатним до роботи електромонтером при певних умовах, має безперервний стаж роботи на підприємстві 19 років і 10 місяців, а загальний стаж понад 20 років, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ від 18 травня 2015 року про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 тис.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що стан здоров'я ОСОБА_3 перешкоджає продовженню роботи на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що згідно медичного висновку лікувального закладу від 13 січня 2015 року ОСОБА_3 визнано непридатним до роботи за спеціальністю, а згідно виписки з медичної картки амбулаторного хворого від 17 квітня 2015 року йому протипоказана робота з обслуговування і ремонту діючих електроустановок, робіт на висоті, всіх видів підземних робіт та інших видів робіт, пов'язаних з дією шкідливих виробничих факторів.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 18 липня 1995 року ОСОБА_3 працював у ГУ «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування» на різних посадах, останньою з яких була посада електромонтера з обслуговування.

18 травня 2015 року його було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі станом здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що його звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки він має безперервний стаж роботи на підприємстві 19 років і 10 місяців, а загальний стаж понад 20 років, є придатним до роботи електромонтером при певних умовах.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Згідно зі ст. 169 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року.

Невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися також у стані здоров'я, що перешкоджає продовженню роботи. Наявність протипоказань обов'язково фіксується у медичному висновку, згідно з яким працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж раніше ним виконувана. У такому випадку власник або уповноважений ним орган може перевести працівника на іншу менш кваліфіковану або більш легку роботу (за його згодою), з урахуванням медичного висновку або звільнити такого працівника у разі неможливості переведення його на легшу роботу.

Отже, у справах про поновлення на роботі згідно наведених норм матеріального права та вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме роботодавець має довести те, що звільнення працівника здійснено згідно вимог трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 17 квітня 2015 року, в якій вказано на те, що ОСОБА_3 протипоказано роботи з обслуговування і ремонту діючих електроустановок, робіт на висоті, всіх видів підземних робіт та інших видів робіт, пов'язаних з дією шкідливих виробничих факторів (а.с. 10), та не дав оцінки посиланням позивача на те, що дана виписка носить інформаційний та рекомендований характер і не може вважатися висновком, який носить обов'язковий характер.

Крім того, апеляційний суд не врахував того, що 17 березня 2015 року відповідач дав ОСОБА_3 направлення на обов'язковий попередній медичний огляд працівника (а.с. 9) та не дав оцінки висновку медичної комісії від 19 березня 2015 року про придатність ОСОБА_3 до роботи (а.с. 9, зворот).

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 за станом здоров'я не може працювати на підприємстві відповідача є передчасним та таким що обґрунтовано на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив, чи запропоновано позивачеві перед звільненням переведення на інші вакантні посади на підприємстві відповідача та чи відмовився він від них письмово.

Отже, апеляційний суд доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська