УХВАЛА
іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Балаклійська районна державна адміністрація Харківської області, про виселення зі службового житла,
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 листопада 2009 року ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом до Військової частини НОМЕР_1 , якарозташована в м. Балаклія Харківської області. Рішенням Виконавчого комітету Балаклійської міської ради від 16 листопада 2009 року № 497 «Про видачу ордерівна заселення квартирно-житлового фонду по АДРЕСА_1 по Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харкова Міністерства оборони України» ОСОБА_1 надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 30,9 кв. м. на сімю у складі три особи. На підставі ордера від 19 грудня 2009 року № 027297 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхня малолітня донька були вселені до вищевказаної квартири. 18 вересня 2013 року ОСОБА_1 було звільнено з лав Збройних Сил України за службовою невідповідністю. Оскільки ОСОБА_1 має вислугу 06 років 09 місяців 05 днів замість 10 років він підлягає виселенню зі службового приміщення разом із членами сім`ї.

Посилаючись на викладене, позивач просив зняти з реєстрації та виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із неповнолітньою донькою зі службового приміщання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року зазначене судове рішення в частині відмови в позові про виселення ОСОБА_2 зі службового житла скасовано. Ухвалено нове рішення, яким виселено ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення.
У решті рішення залишено без змін.
У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 зі спірної квартири виселився та був знятий з реєстрації, а відповідач ОСОБА_2 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 залишились проживати у спірній квартирі та відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР як одинока особа з неповнолітньою дитиною не може бути виселена зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про виселення ОСОБА_2 зі службового житла, та ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив із того, що у ст. 125 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення зі службового житла громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах, а тому дійшли висновку про виселення ОСОБА_2 з донькою без надання іншого жилого приміщення, оскільки вони не мають жодного відношення до лав Збройних Сил України.
Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, прав і обов`язків сторін у цих правовідносинах, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 грудня 2006 року старший сержант ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом у Військову частину НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з послужного списку (а. с. 7).
Рішенням Виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області від 16 грудня 2009 року № 497 «Про видачу ордерів на заселення квартирно-житлового фонду по АДРЕСА_1 по Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харкова Міністерства Оборони України» ОСОБА_1 було надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною житловою площею 30,9 кв. м на сім`юу складі три особи зі звільненням займаного приміщення (а. с. 9).

На підставі ордера на житлове приміщення від 19 грудня 2009 року № 027414 ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та їх малолітньою донькою ОСОБА_3 вселились у вищевказану квартиру (а. с. 8).

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17 вересня 2013 року № 24-ПН ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за службовою невідповідністю (а. с. 12).

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 05 вересня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а. с. 14).

З довідки ВАДР ГУ ДМС України в Харківській області (а. с. 26) та довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 від 06 серпня 2015 року № 2431 (а. с. 85) встановлено, що відповідач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 зі спірної квартири виселився та був знятий з реєстрації за вищевказаною адресою. На сьогоднішній день ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , оскільки після добровільного виселення з вищевказаної квартири він перестав бути належним відповідачем у даній справі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 13 листопада 2015 року № 990 (а. с. 152) та витягом з наказу від 15 квітня 2009 року № 77 (а. с. 153).
Відповідно до ст. ст. 118, 119, 122 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів. Перелік категорій працівників, яким може бути надано службове приміщення, встановлюється законодавством. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.
Стаття 124 ЖК Української РСР передбачає, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які зі ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Судом першої інстанції встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишилася проживати у спірній квартирі разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки ОСОБА_2 не має працездатних родичів, зобов`язаних за законом її утримувати, то згідно зі ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» вона є одинокою особою.

Згідно зі ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір`ю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
За Положенням про Міністерство праці та соціальної політики України, затвердженим Указом Президента України від 30 серпня 2000 року № 035/2000, Міністерство праці відповідно до покладених на нього завдань проводить інформаційно-роз`яснювальну роботу з питань, що входять до його компетенції.
У листах Міністерства праці та соціальної політики України від 14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13, від 19 травня 2009 року № 5565/0/14-09/13, від 26 липня 2010 року № 2650/0/10-10/13 роз`яснено, що до статусу одинокої матері відноситься жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка одружилася не з батьком дитини, але її дитина новим чоловіком не усиновлена. Участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої).
Батько тільки тоді може бути визнаний таким, що бере участь у вихованні дитини, коли він або проживає разом з дитиною, або є інші докази щоденної участі батька у вихованні дитини.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 132 ЖК Української РСР осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 , апеляційний суд на порушення вимог ст. 214 ЦПК України не звернув уваги на обставини, які мають значення для вирішення справи.
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін у справі, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Скасовуючи частково рішення, ухвалене згідно із законом, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що постановлене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, так як він є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам закону.
За таких обставин, ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК Українипідлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року скасувати, а рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 серпня 2015 року залишити в силі.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік