АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/9306/2016 Головуючий у І інстанції Юзькова О.Л.
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи : Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство закордонних справ України, Міністерство юстиції України, Генеральна прокуратура України, Адміністрація Президента України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Посольство Російської Федерації в Україні про встановлення факту збройної агресії проти України,

в с т а н о в и л а

У серпні 2014 року ОСОБА_1, заінтересовані особи : Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство закордонних справ України, Міністерство юстиції України, Генеральна прокуратура України, Адміністрація Президента України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Посольство Російської Федерації в Україні звернувся із заявою про встановлення факту збройної агресії проти України.

Посилаючись на те, що від встановлення факту збройної агресії проти України залежить виникнення права позивача як фізичної особи - громадянина України на отримання від держави в особі уповноважених органів влади захисту , гарантування безпеки життя та реалізації громадянських прав та свобод шляхом вжиття активних заходів на виконання ст. 3, 27 Конституції України.

Оскільки позивач вважає, що з березня 2014 року відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, що підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади, при цьому вказував на офіційні повідомлення РНБО України від 28.08.2014, від 27.08. 2014, від26.08.2014, від 25.08.2014, 24.08.2014, 23.08.2014 21.08.2014, від 20.08.2014 , 22.08.2014, від 19.08.2014, від 18.08.2014,від 17.08.2014, 16.08.2014, від 13.08.2014, від 12.08.2014, від 01.08.2014, 31.07.2014, від 30.07.2014 , від 29.07.2014 , від 28.07.2014, 25.07.2014, від 24.07.2014, від 23.07. 2014, від 22.07.2014, від 18.03.2014, від 17.03. 2014, від 05.03.2014, від 07.03.2014 про те, що відбулися неодноразові провокації з боку РФ на державному кордоні, що супроводжувалося обстрілами позицій АТО, блокпостів та підрозділів Збройних Сил України , загибеллю українських військових тощо, тому позивач просив встановити факт збройної агресії проти України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги та становити факт збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Посольство Російської Федерації в Україні належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду, але його представник у судове засідання не з'явився і причину неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у його відсутності .

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав , викладених у ній, представника Служби безпеки України Дубняка Н.К., представника Міністерства оборони України Комара А.Ю., представника Міністерства закордонних справ України Конишева Д.В., представника Міністерства юстиції України Скалецької І.О., представника Генеральної прокуратури України Кривоклуба Т.В., представника Адміністрації Президента України Гуцала Д.С., представника Антитерористичного центру Служби безпеки України Приходько А.В., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги , перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту збройної агресії проти України.

У заяві від 28.04.2015 ОСОБА_1, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту збройної агресії Росії проти України вказує на те, що встановлення цього факту має значення для нього і мета його встановлення - охорони його прав та інтересів.

Так, ОСОБА_1 у заяві вказує на те, що встановлення факту збройної агресії проти України дозволяє заявнику вимагати від органів державної влади вжиття конкретних заходів до захисту його життя, що неможливо без встановлення такого факту та від встановлення факту агресії, вказував заявник, залежить реалізація ним, громадянином України, прав і свобод, які передбачені Конституцією України.

Зокрема, надасть йому можливість отримувати захист в зв'язку з обмеженням його у правах: вільно відвідати територію АРК " Крим" без проходження митного контролю з боку військових формувань Російської Федерації ( порушення права на свободу пересування ст. 33 Конституції); неможливість проживати на території без згоди військових формувань Російської Федерації ( порушення права на проживання ст. 33 Конституції); не може реалізувати право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань щодо анексії Російської Федерації частини території , перебуваючи в АРК " Крим" , оскільки такі дії розглядаються військовими формуваннями Російської Федерації як злочинні, а Україна не захищає його право( порушення ст. 34 Конституції ); не може реалізувати право на здійснення активної громадської діяльності як громадянин України через участь у політичних партіях та громадських організаціях України на території АРК " Крим" ( порушення ст. 36 Конституції); як громадянин України позбавлений права на мирні зібрання на території АРК " Крим" ( порушення ст. 39 Конституції); як громадянин України обмежений у праві придбання майна на території АРК " Крим", оскільки військові формування Російської Федерації не визнають законодавство України чинним на території АРК " Крим" ( порушення ст. 41 Конституції); обмежений у здійсненні підприємницької діяльності на території АРК " Крим", як громадянин України , оскільки порядок провадження такої діяльності на півострові регламентований законодавством іншої держави. Все це означає , що встановлення факту збройної агресії може звільнити державу від необхідності гарантування його прав і свобод. У іншому випадку , держава має такі права забезпечити.

Крім того, зазначав заявник, встановлення факту збройної агресії покладає на заявника конституційний обов'язок захищати Україну від нападу агресора.

Відповідно до ст. 17 Закону України " Про оборону України " ( права та обов'язки громадян України у сфері оборони ), в умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об'єктів права приватної власності громадян і встановлення факту збройної агресії може мати наслідком порушення права власності заявника , що становить охоронюване законом право та інтерес заявника.

Із встановленням факту збройної агресії , заявник пов'язує виникнення у органів влади обов'язку вживати заходи до захисту населення громадян України в порядку , що визначений Кодексом цивільного захисту населення, іншими законодавчими актами та залежить вирішення питання про можливість та правомірність застосування законодавства України на території України на території АРК " Крим" ( укладення правочинів щодо майна , яке знаходиться на окупованій території , в м. Києві та на інших територіях України , чинність таких угод та правомірність інших дій згідно законодавства, визнання юридичних наслідків за законодавством України тощо), оскільки Україна не контролює дану територію і не визнає юридичних наслідків , які випливають з правовідносин , що складаються за участю громадян України на вказаній території та можливістю звернутися до суду для захисту свого права , відновлення порушеного права та відшкодування завданої актом збройної агресії шкоди - проти Російської Федерації.

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено , що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань.

Отже, Конституцією України зобов'язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов'язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

У Основному законі України визначено , що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України( ст. 75 Конституції України).

До повноважень якої , зокрема , належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України ( п.3,9 ст. 85 Конституції).

У зв'язку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27 лютого 2014 року Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу , який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року прийняла закон "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила , що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року( ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями)

Як зазначено в цьому Законі його метою є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлення особливого правового режиму на цій території та визначила особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб( ст. 2 Закону № 1207-VII).

Цим законом дано визначення " тимчасово окупована територія" це сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини .

Встановлено правовий режим цієї території та визначено способи захисту прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території Україна і зазначено , що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території( ч.1 ст. 5 Закону № 1207-VII).

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону № 1207-VII Україна зобов'язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв'язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 3 статті 5 Закону № 1207-VIIпередбачено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права( п.3 ст.5 названого Закону).

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.( ч.6 ст. 5 Закону № 1207-VII).

Положенням ст. 4 Закону України № 1207-VIIвстановлений правовий режим тимчасово окупованої території відповідно до якого на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

У цьому Законі встановлений порядок в'їзду осіб на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї відповідно до якого громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України( ч.1 ст. 10 Закону № 1207-VII).

Статтею 11 цього Закону передбачено, що на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.

В той же час, частина 5 цієї статті Закону№ 1207-VIIзастерігає, що на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже, названим Законом, який є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, встановлено, що з 20 лютого 2014 має місце збройна агресія Російської Федерації проти України, а тому відсутні підстави до визнання цього факту в судовому порядку.

Крім того, в цьому законі визначено тимчасово окуповану територію, її правовий режим, способи захисту прав та свобод громадян, які проживають на цій території та порядок в'їзду та виїзду з цієї території і захист права власності та набуття права власності на цій території , а тому посилання заявника, що з встановленням у судовому порядку факту збройної агресії Російської Федерації проти України у нього виникне право вимагати від органів державної влади вжиття конкретних заходів до захисту його життя та виникнення право безперешкодного в'їзду та виїзду на тимчасово окуповану території та користуватися іншими правами, як це мало місце до тимчасової окупації території , є надуманими, оскільки незалежно від встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України , заявник у разі виникнення безпеки для його здоров'я та життя вправі звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, так як ч.1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства( ч.2 ст. 15 ЦК України ).

14 серпня 2014 року Верховна Рада України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил, констатуючи, що пріоритетами національних інтересів України є, зокрема, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України, заявляючи, що пряме або опосередковане втручання у внутрішні і зовнішні справи України під будь-яким приводом є неприпустимим, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров'ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод прийняла Закон " Про санкції"( далі - Закон № 1644-VII ).

Цей Закон був прийнятий з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб'єктів, які здійснюють терористичну діяльність можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи.

Підставами для застосування санкцій є:

1) дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб'єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод;

2) резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об'єднаних Націй;

3) рішення та регламенти Ради Європейського Союзу;

4) факти порушень Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об'єднаних Націй( ст.3 Закону № 1644-VII)

У зв'язку з агресією Російської Федерації проти України , Верховна Рада України , прийняла постанову, якою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської АсамблеїРади Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором та доручила Голові Верховної Ради України невідкладно направити текст Звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу( далі - Звернення).

У Зверненні Верховна Рада України вказала , що Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак та її масштаби на той час.

Менш ніж за два тижні внаслідок військових обстрілів та дій підтримуваних Росією терористів у Волновасі, Донецьку та Маріуполі загинуло понад 50 мирних громадян України.

У Зверненні встановлено початокагресії ".наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище. Очевидною є причетність Росії до таких терактів, як збиття цивільного пасажирського літака рейсу МН17, трагедій у Волновасі, Донецьку та Маріуполі".

У цьому Зверненні до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу Верховна Рада , "беручи до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року визнала Російську Федерацію державою-агресором та закликала міжнародних партнерів України:

не допустити безкарності винних за злочини проти людяності, вчинені від початку російської агресії проти України;

визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями;

посилити тиск на Російську Федерацію, у тому числі шляхом запровадження нових секторальних обмежувальних заходів (санкцій), щоб зупинити російську агресію та примусити російське керівництво виконати у повному обсязі усі пункти Мінських домовленостей, припинити незаконну окупацію Криму, звільнити усіх заручників та незаконно утримуваних на території Російської Федерації громадян України, включаючи члена постійної делегації Верховної Ради України в Парламентській Асамблеї Ради Європи Надію Савченко;

обмежити повноваження російської делегації в Парламентській Асамблеї Ради Європи доти, доки Російська Федерація не припинить ігнорувати вимоги міжнародної демократичної спільноти;

надавати Україні необхідну військову допомогу з метою посилення її оборонних можливостей, гуманітарну допомогу для постраждалого мирного населення та внутрішньо переміщених осіб і сприяти відновленню критично важливої інфраструктури на Донбасі.

Закликала міжнародне співтовариство визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни"

21 квітня 2015 року Верховна Рада України схвалила текст заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків".

У цій заяві Верховна Рада України підтвердила Постанову Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, якою Російську Федерацію визнано державою-агресором та констатувала , що " Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків".

У цій заяві Верховна Рада України зазначила , що " наслідком збройної агресії Російської Федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід'ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях.

Російська Федерація своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальної шкоди Україні, порушуючи права громадян України в Автономній Республіці Крим та місті Севастополя, в Донецькій та Луганській областях, зокрема: право на життя, на повагу до честі і гідності, заборону катування, перебування у рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканність, право на справедливий суд, право не бути покараним без суду, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії."

У Зверненні зазначено, що юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.

У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 частини першої статті 106 Конституції України).

Відповіднодо 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені.

Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

В силу наданих Конституцією повноважень Президент України, зокрема, забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави;

звертається з посланнями до народу та із щорічними і позачерговими посланнями до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України;

представляє державу в міжнародних відносинах, здійснює керівництво зовнішньополітичною діяльністю держави, веде переговори та укладає міжнародні договори України;

приймає рішення про визнання іноземних держав;

є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави;

очолює Раду національної безпеки і оборони України;

приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про оборону України" у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Указом Президента України від 24 вересня 2015 року № 555/2015 " Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року " Про нову редакцію Воєнної доктрини України " затверджено Воєнну доктрину України( далі -Доктрина) ,яка грунтується на результатах аналізу та прогнозування воєнно-політичної обстановки, принципах оборонної достатності, без'ядерного статусу, високої готовності до оборони, системності оборонного планування, а також визначених Верховною Радою України засадах внутрішньої та зовнішньої політики. Основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації, досягнення Україною критеріїв, необхідних для набуття членства в Європейському Союзі та Організації Північноатлантичного договору, забезпечення рівноправного взаємовигідного співробітництва у воєнній, воєнно-економічній та військово-технічній сферах з усіма заінтересованими державами-партнерами.( п. 3 Доктрини).

З наведеного випливає, що основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації.

Відмовляючи у задоволені заяви суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, на це, зокрема, вказують надані заявником докази, публікації в засобах масової інформації та встановлений законами України і Указом Президента України затверджена нова редакція Воєнної доктрини України, а тому не потребує встановлення у судовому порядку.

Доводи заявника про те, що президент України як верховний головнокомандувач, інші органи державної влади визнають факт вчинення саме терористичних актів терористами терористичних організацій ДНР та ЛНР, за підтримки Росії, а не безпосередньо військ РФ, не сам факт збройної агресії, а підтримку Росією тероризму в Україні, тому не надання, на думку позивача, будь-якої оцінки тому факту, що Російська Федерація по сьогоднішній день не визнала факт збройного вторгнення ( інтервенції) та території України та відповідно законами України не визначено іншого порядку встановлення саме факту збройної агресії проти України, а він наполягає на існуванні такого факту, в той час, як органи державної влади займають взаємовиключну правову позицію щодо обставин об'єктивної дійсності не є підставою до встановлювати факт збройної агресії в судовому порядку, оскільки цей факт встановлений наведеними законами України і заявник не довів, що від встановлення цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог матеріального та процесуального права є необґрунтованими , оскільки колегія суддів не вбачає таких порушень, які б слугували підставою до скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегією суддів не встановлено .

Керуючись ст. 303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: