Справа № 703/5965/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Васильківської Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1

за участю

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Смілянської районної державної адміністрації, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ФОП ОСОБА_5, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 про визнання недійсним пункту договору оренди земельної ділянки,-

встановив:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Смілянської районної державної адміністрації, в якому просила визнати недійсним пункт 37 договору оренди земельної ділянки від 30 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та Смілянською районною державною адміністрацією, зареєстрований у Смілянському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 27 червня 2007 року за № 3.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що відповідний пункт договору порушує її право як особи, яка використовувала вказану земельну ділянку, згідно умов договору про спільну діяльність, укладеного 9 липня 2013 року між нею, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на відповідну земельну ділянку що знаходилась в оренді у ОСОБА_7, після її смерті. Вважає, що вказаний пункт договору оренди обмежує її право вирішити даний спір в судовому порядку.

В свою чергу у грудні 2015 року, до суду із позовною заявою звернувся ФОП ОСОБА_5 як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, яка прийнята до спільного розгляду. Просив у первісному позові відмовити, та визнати припиненим договір про спільну діяльність укладений 9 липня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7. Також просив зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 припинити користування відповідною земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він на підставі розпорядження Смілянської районної державної адміністрації №280 від 9 жовтня 2015 року із внесеними змінами, отримав дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, що зумовлює його право у подальшому оформленні права користування відповідною земельною ділянкою, згідно вимог чинного законодавства. Позовні вимоги ОСОБА_2 вважає безпідставними, з огляду на те, що вона не є стороною договору оренди, та відповідний пункт договору жодним чином не суперечить вимогам законодавства. Договір про спільну діяльність від 9 липня 2013 року просить визнати припиненим у звязку зі смертю єдиної сторони договору, яка мала законне право користуватися відповідною земельною ділянкою. З тих же підстав просить зобовязати ОСОБА_2А припинити використання спірних земель.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_2 свої вимоги підтримала, просила задовольнити її позов виходячи з того що вона разом з третьою особою ОСОБА_6 та померлою ОСОБА_7 спільно використовували ставки, що знаходяться на орендованій ОСОБА_7 земельній ділянці, а тому вона, як особа, яка використовувала цю земельну ділянку разом із орендарем відповідно до Закону має право на оренду відповідної земельної ділянки, проте відповідний пункт договору оренди, обмежує таке її право. Вважає, що вказаний пункт договору обмежує перехід права на орендовану земельну ділянку за рішенням суду, а тому вважає такий пункт договору таким, що суперечить вимогам ст. 124 Конституції України. Стверджувала, що сама ОСОБА_7 за життя також не погоджувалась із вказаним пунктом договору оренди, тому дала ОСОБА_6 довіреність, на підставі якої він повинен був в її інтересах вчинити всі необхідні дії, щоб змінити договір оренди, та виключити відповідний пункт. Щодо задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_5 заперечувала. Вважає їх необґрунтованими, з тих причин, що ФОП ОСОБА_5 не є землекористувачем. А тому не може звертатись до суду із відповідним позовом, крім того, зауважила, що вона використовувала ставки на спірній території шляхом їх зариблення, що жодним чином не впливає на можливість ФОП ОСОБА_5 здійснювати забір води для поливу. Крім того, останній рік вона взагалі не здійснює будь-якої діяльності на ставках, таким чином вважає, що не чинить жодних перешкод у діяльності ФОП ОСОБА_5, тому просила в задоволенні його позову відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, пояснила, що спірний договір оренди між ОСОБА_7 та Смілянською районною державною адміністрацією повною мірою відповідають вимогам Закону. Зокрема пункт 37 договору оренди земельної ділянки від 30 квітня 2007 року було обговорено на момент підписання відповідного договору, ОСОБА_7 з ним погодилась, та протягом свого життя жодного разу не зверталась із питанням щодо зміни договору в цій частині. Вважає, що спільна діяльність позивача з покійною ОСОБА_7 жодним чином не надає їй право оскаржувати умови договору, стороною якого вона не являється, тому просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В свою чергу позовні вимоги ФОП ОСОБА_5 вважає обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню з підстав наведених у позові.

Представник третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала. У своїх поясненнях повністю підтримала позицію представника відповідача щодо первісного позову. В свою чергу наполягала на позовних вимогах ФОП ОСОБА_5. Пояснила, що відповідно до розпорядження Смілянської РДА від 9 жовтня 2015 року, із внесеними змінами від 13 листопада 2015 року ФОП ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки водного господарства для подальшого оформлення в оренду строком на 49 років, в подальшому з ним було укладено договори про відшкодування збитків, за якими він сплачує Смілянській РДА кошти за фактичне користування землею, тому він є землекористувачем відповідної земельної ділянки. Разом з тим, ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 фактично продовжують користуватись спірною земельною ділянкою, що була в оренді у померлої, чим порушують його права як землекористувача, оскільки перешкоджають його вільному доступу до водойми. Просила визнати припиненим договір про спільну діяльність укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2А і ОСОБА_6, в звязку зі смертю ОСОБА_7, та зобовязати ОСОБА_2 припинити користуватися спірною земельною ділянкою.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_6 в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ЦПК України, тому суд ухвалив розглядати справу без його участі.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного і земельного законодавства.

30 квітня 2007 року між Смілянською РДА та ПП ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі (надалі Договір), відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у користування земельну ділянку із земель водного фонду зайнятих водними обєктами - ставками, які знаходяться в адмінмежах Сунківської сільської ради, площею 2,8186 га. Згідно з вимогами п. 18 Договору, передача в суборенду земельних ділянок заборонена. Крім того в абзаці 2 п. 37 Договору закріплено положення, що право на орендовані земельні ділянки у разі смерті фізичної особи орендаря, засудження а також обмеження її дієздатності за рішенням суду, не переходить до спадкоємців або інших осіб, що використовують ці земельні ділянки разом з орендарем. При цьому пунктом 33 Договору визначено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, чи-то у судовому порядку. Вказані обставини не заперечуються сторонами та обєктивно підтверджуються змістом Договору (а.с. 8-10).

27 червня 2007 року відповідні земельні ділянки на визначених Договором умовах були передані в користування ПП ОСОБА_7, що підтверджується відповідним актом (а.с. 11).

9 липня 2013 року між ПП ОСОБА_7І з одного боку та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 з іншого, було укладено договір про спільну діяльність, згідно умов якого сторони домовились діяти спільно у сфері використання земельних ділянок, в тому числі і тих, що знаходились у користуванні ПП ОСОБА_7 за умовами зазначеного вище Договору оренди. При цьому ПП ОСОБА_7 як сторона договору про спільну діяльність (у формі простого товариства), відповідно до п.3.2 зобовязалась надати відповідні земельні ділянки у спільне користування всіх учасників договору про спільну діяльність. Зазначені обставини обєктивно підтверджуються копією договору про спільну діяльність (а.с. 12-14).

15 січня 2014 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 143).

Земельні ділянки загальною площею 2,8186 га, передані ПП ОСОБА_7 відповідно до договору оренди землі, є земельними ділянками державної власності, дана обставина судом встановлена згідно з даними довідки Управління Держгеокадастру у Смілянському районі Черкаської області (а.с. 104).

Після смерті ОСОБА_7 сторона Договору спільної діяльності ОСОБА_2 вважає порушеним своє право на орендовані земельні ділянки, виходячи з того, що вона використовувала ці земельні ділянки спільно з орендарем.

Аналізуючи обставини на які ОСОБА_2 вказує як на правову підставу спільного використання нею спірних земельних ділянок, суд приходить до наступного.

Правовідносини у сфері спільної діяльності, регулюються главою 77 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1130 ЦК України спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство). Саме така форма спільної діяльності визначена між сторонами, відповідно до п.2.1 Договору про спільну діяльність від 9 липня 2013 року (а.с. 12).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 1133 ЦК України вкладом учасника простого товариства вважається все те, що він вносить у спільну діяльність, та відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.1134 ЦК України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Тобто фактично орендована ПП ОСОБА_7 земельна ділянка була передана у користування ОСОБА_2 і ОСОБА_6.

Аналізуючи законність такої передачі орендованої земельної ділянки суд враховує, що ПП ОСОБА_7 з моменту укладення Договору оренди і до моменту її смерті була єдиним законним землекористувачем земель водного фонду зайнятих водними обєктами - ставками, які знаходяться в адмінмежах Сунківської сільської ради, площею 2,8186 га.

Правовідносини у сфері оренди земельної ділянки регулюються Земельним кодексом України та ЗУ «Про оренду землі». Відповідно до ч.1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки це засноване на договорі платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Водночас ч.6 відповідної статті ЗК України дозволяє передавати орендовану земельну ділянку у володіння та користування іншій особі (суборенду) лише за згодою орендаря.

В свою чергу, як встановлено судом, право передавати спірну орендовану земельну ділянку у володіння та користування іншій особі (суборенду), згідно умов Договору оренди, було взагалі заборонено орендарем у п.18 Договору, та ПП ОСОБА_7 погодилась із вказаною умовою договору, підписавши його, і протягом всього часу своєї діяльності жодного разу не зверталась до орендаря із питанням щодо зміни відповідної умови договору.

При цьому сама по собі наявність довіреності, від імені ОСОБА_7, на яку вказує первісний позивач як на підтвердження її незгоди з відповідними умовами договору, що видана на імя ОСОБА_6 з правом звернення до різних установ з питань внесення та реєстрації змін до договору оренди землі, на умовах на його розсуд, без відповідних звернень, не має жодних правових наслідків щодо умов договору.

Як встановлено судом, ПП ОСОБА_7, підписавши Договір про спільну діяльність, згідно зазначених вимог ЦК України, та вимог п. 3.2 відповідного Договору про спільну діяльність, не маючи на те згоди орендаря, тобто в супереч вимог ч.6 ст. 93 ЗК України та не дивлячись на пряму заборону передавати орендовані земельні ділянки у користування іншим особами (суборенду), закладену у п.18 Договору оренди від 30 квітня 2007 року, фактично передала орендовані, згідно умов відповідного Договору, земельні ділянки у користування інших осіб, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Як ПП ОСОБА_7 так і іншим учасникам договору про спільну діяльність, на момент укладення договору було достеменно відомо про заборону передачі у користування іншим особам земельних ділянок орендованих ПП ОСОБА_7, оскільки вони були ознайомлені з умовами Договору оренди, що не заперечувалось в судовому засіданні позивачем.

Таким чином, судом встановлено, що договір спільної діяльності від 9 липня 2013 року, було укладено всупереч вимог Договору оренди від 30 квітня 2007 року, та в порушення Закону щодо порядку передачі в користування іншим особам (суборенду) орендованих земельних ділянок державної власності, отже такий договір був спрямований на незаконне заволодіння майна держави.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він, серед іншого, був спрямований на незаконне заволодіння майна держави. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частиною другою ст. 215 ЦК України визначено, що Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу, відповідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, судом встановлені обставини що вказують на відсутність законних підстав спільного використання позивачем ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_6 із ПП ОСОБА_7 земельної ділянки із земель водного фонду зайнятих водними обєктами - ставками, які знаходяться в адмінмежах Сунківської сільської ради, площею 2,8186 га, у звязку з нікчемністю укладеного між ними 9 липня 2013 року договору про спільну діяльність.

Крім того, аналізуючи відповідність вимогам Закону оспорюваного пункту Договору оренди (п.37), суд приходить до висновку, що він в повній мірі відповідає вимогам ст.7 ЗУ «Про оренду землі», відповідно до якої після смерті фізичної особи орендаря, право на оренду земельної ділянки переходить до інших осіб (спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом із орендарем і виявили бажання стати орендарями), у тому випадку якщо інше не передбачено договором оренди. Тобто, законодавець відніс вирішення даного питання на розсуд сторін договору оренди, та настання наслідків зазначених у ч.1 ст. 7 ЗУ «Про оренду землі» можливе лише за умови відсутності визначення таких обставин в договорі оренди.

Що стосується твердження позивача, про те, що відповідний пункт Договору оренди заздалегідь упереджує можливе судове рішення з цього питання, то таке твердження не відповідає змісту оспарюваного пункту Договору та викликане помилковим трактуванням його змісту. Зокрема зі змісту п.37 Договору вбачається, що фраза «за рішенням суду», стосується попередніх слів, а саме «обмеження її дієздатності за рішенням суду», та не стосується можливості переходу будь-яки прав за рішенням суду. Такого висновку суд дійшов, із загальновідомих обставин, щодо порядку визнання особи обмежено дієздатною, який, відповідно до вимог ЦПК України, можливий лише за рішенням суду.

Враховуючи наведені обставини, та проаналізувавши відповідні їм правовідносини суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Що стосується позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ФОП ОСОБА_5, судом враховано, що на момент звернення до суду ФОП ОСОБА_5 не укладено договорі оренди на спірну земельну ділянку, яка, як встановлено судом є державною власністю, а лише отримано дозвіл на розроблення відповідної технічної документації. Дана обставина визнана сторонами, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Таким чином, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_5 не являється ні землекористувачем відповідно до вимог ст. 92, 93 ЗК України, ні власником спірних земель водного фонду зайнятих водними обєктами - ставками, які знаходяться в адмінмежах Сунківської сільської ради, площею 2,8186 га.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.2 ст. 90 та ч. 2 ст.95 ЗК України, в судовому порядку підлягають відновленню порушені права землевласників та землекористувачів, яким ФОП ОСОБА_5 по відношенню спірної земельної ділянки не являється.

За таких обставин, в задоволенні заявленого ним позову також слід відмовити.

Керуючись ст. 10, 59, 60, 88, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Смілянської районної державної адміністрації, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ФОП ОСОБА_5, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 про визнання недійсним пункту 37 договору оренди земельної ділянки від 30 квітня 2007 року укладеного між ПП ОСОБА_7 та Смілянською районною державною адміністрацією - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_5 про визнання припиненим договору про спільну діяльність від 9 липня 2013 року, укладеного між ПП ОСОБА_7 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6, та про зобовязання ОСОБА_2 і ОСОБА_6Ю припинити користування земельною ділянкою водного фонду площею 2,8186 га в адмінмежах Сунківської сільської ради Смілянського району - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайсуд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повний текст рішення виготовлено 10 травня 2016 року.

Головуючий Т.В. Васильківська