У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, ОСОБА_6, треті особи: Реєстраційна служба Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області, Міжгірська державна нотаріальна контора Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані в АДРЕСА_2 в цілому; визнати незаконним та скасувати пункт 39 рішення 14 сесії п'ятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29 червня 2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки» в частині безоплатної передачі ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку; визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 1 червня 2009 року, виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий НОМЕР_1 та скасувати його державну реєстрацію.

Позов мотивовано тим, що 14 січня 1996 року помер чоловік позивача ОСОБА_7, після чого відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2, який був збудований у 1954 році спадкодавцем та позивачем, однак не був зареєстрований. Позивач прийняла спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном. Житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, разом з тим, нотаріальна контора відмовила у задоволенні заяви позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

Пунктом 39 рішення 14 сесії п'ятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29 червня 2008 року ОСОБА_6 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га в АДРЕСА_1, та виданий на цій підставі державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивач вважала, що вказаний пункт рішення сільської ради та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку порушує її права, оскільки на цій земельній ділянці знаходиться її житловий будинок.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2. Узадоволенні іншої частинипозовних вимог відмовлено.

ОСОБА_6, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишеннями в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що на момент відкриття спадщини, тобто станом на день смерті спадкодавця ОСОБА_7, 14 січня 1996 року право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2, не було за ним зареєстровано, тому не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не входить до кладу спадщини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги обставини, встановлені рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 2 серпня 2012 року у справі №706/1057/12, зокрема те, що будівля, в якій проживає позивач ОСОБА_5, яку вона вважає будинком АДРЕСА_2, з 1979 року підлягає зносу, хоча дотепер не знесена і в погосподарських книгах Синевирської сільської ради не значиться; за цією будівлею з 1979 року земельна ділянка не закріплена.

Посилаючись на наведене місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані в АДРЕСА_2 в цілому, в тому числі на Ѕ частину цього майна порядку спадкування за законом за ОСОБА_7, що було спільною сумісною власністю подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та визнання за позивачем права власності на житловий будинок, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач, на день смерті ОСОБА_8 проживала в будинку в АДРЕСА_2, побудованого в 1954 році, який згідно висновку про технічний стан житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 20 серпня 2012 року знаходиться в задовільному стані, тому фактично вступила у володіння майном, тому вважається такою, що прийняла спадщину.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 травня 1953 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8.

Рішенням виконавчого комітету Міжгірського районної Ради депутатів № 9 від 17 березня 1954 року, ОСОБА_9 надано дозвіл на будівництво поселення згідно типового проекту узгодженому та затвердженому на рішенні виконкому с. Синевир від 17 січня 1954 року, на земельній ділянці, яка виділена в с. Синевир, зі строком закінчення будівництва 25 травня 1954 року.

За даними технічного паспорту, будинок побудовано в 1954 році в АДРЕСА_2.

3 архівної довідки від 8 серпня 2012 року № 13/28 вбачається, що згідно колгоспної державної земельної книги реєстрації земель з 1950 року, аркуш 161, значиться, що за ОСОБА_9 рахувалась земельна ділянка площею 0,25 га.

Відповідно до архівного витягу, протоколом загальних зборів колгоспників колгоспу «Червона Зірка» с. Синевір за 1978 рік, ОСОБА_10, виділили 0,07 га під будівництво будинку за рахунок земельної ділянки його батька ОСОБА_8 (а.с. 16,88).

Актом № 32, на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Червона Зірка» від 9 грудня 1978 року погодженому рішенням виконкому Синевірської сільської ради народних депутатів № 9 від 14 березня 1979 року проведено в натурі відведення земельної ділянки площею 700 кв.м в с. Синевір

Рішенням Синевірської сільської ради народних депутатів від 19 лютого 1987 року ОСОБА_9 надано дозвіл на будівництво сараю біля житлового будинку ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

Відповідно до ст. 529 ЦК Української PCP при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст. 548 ЦК Української PCP для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української PCP спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позивач, на день смерті ОСОБА_8 проживала в будинку в АДРЕСА_2, побудованого в 1954 році, тому фактично вступила у володіння майном, у зв'язку із чим вважається такою, що прийняла спадщину.

Разом з тим, визнаючи за позивачем право власності на вказаний будинок апеляційний суд не навів правових підстав, з яких виходив задовольняючи ці вимоги, та не спростував висновків місцевого суду щодо їх необґрунтованості. Не визначився з нормою матеріального права, на підставі якої визнано право власності на будинок в цілому.

Апеляційним судом не надано оцінки та не спростовано висновків місцевого суду, який посилався на обставини встановлені рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 2 серпня 2012 року у справі №706/1057/12, та вважав їх преюдиційними, зокрема, що в погосподарських книгах Синевирської сільської ради не значиться спірний будинок і за цією будівлею з 1979 року земельна ділянка не закріплена.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилалася на те, що спірний будинок знаходиться на приватизованій нею земельній ділянці, ця будівля не є житловим будинком або садибою, тому не може бути об'єктом права власності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказаним доводам не надав жодної оцінки, обставин, на які посилалася відповідач не перевірив, не встановив на якій саме земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, на яке позивач просить визнати право власності, її цільове призначення та власника або користувача, не з`ясував, який вид цієї будівлі на спірній земельній ділянці.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належної оцінки зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді справи апеляційному суду слід звернути увагу на те, що згідно свідоцтва про смерть від 1 березня 2016 року ОСОБА_5 померла, у зв'язку із чим, суд має вирішити питання щодо залучення у справі правонаступників позивача у разі їх наявності та вжити відповідних процесуальних заходів.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
судді М.К. Гримич
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська