Провадження № 2-3110/16
Справа № 760/4534/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись з позовною заявою, в якій просили визнати за кожним з них право власності на певні грошові кошти набуті відповідно до Договорів відступлення права вимоги (цесії) з набуттям статусу вкладника у зазначенні п. 4 ч. 1, ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 11.08 2014 року.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі:- найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий; - зміст позовних вимог; - виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням фактів та посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування, ціну позову, сплатити судовий збір.

Тобто в позовній заяві має містись посилання, зокрема, на те, до кого пред'явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення, оскільки від того наскільки правильно обрано спосіб судового захисту, залежить значною мірою і правильне вирішення спору та своєчасний і швидкий розгляд справи.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги до відповідачів про визнання за ними права власності на грошові кошти, набуті за договорами відступлення права вимоги, не викладено, в якому порядку за позивачами потрібно визнати право власності на вказані грошові кошти та яким чином вони набувають статус вкладників у зазначенні п. 4 ч. 1, ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 11.08 2014 року, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких звертаються до суду та обґрунтовують свої вимоги відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, в змісті позовної заяви не викладені обставини, в чому саме полягає порушення прав позивачів відповідачами і всупереч яким нормативним актам та з якими правовими наслідками, а також за яких обставин як правових підстав саме відповідачі мають відповідати у такий спосіб захисту прав позивачів, які в позовній заяві самі зазначають, що наданий відповідачами договір від 23.02.2015 року, нібито, дарування грошових коштів, розміщених 18.02.2014 року на депозитних вкладах та переданих раніше у власність позивачів за договором цесії, є нікчемним і не тягне за собою правових наслідків.

Разом з тим, слід також зазначити, що право ж власності визначається фактом наявності грошей у конкретного власника і виникає з моменту передачі грошей такій особі, оскільки власність визначається фактом наявності грошей у конкретного власника.

Крім того, при цесії відбувається заміна кредитора у основному зобов'язанні в силу договору, тобто новий кредитор при переведенні боргу набуває всіх прав старого і займає його місце в основному зобов'язанні, а саме на отримання в певній сумі грошових коштів на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у якому боржником є банк, який має обов'язок по належному виконанню операцій по рахунку.

Таким чином, в поданій позовній заяві не викладені обставини, якими позивачі обґрунтовують своє право кожного на вимоги до відповідачів та правові підстави звернення до суду відповідно до норм матеріального права, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто, які саме права позивачів порушені, ким саме та якими діями, як вони взаємопов'язані, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення і яких саме порушених прав позивачів, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачами не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача є обов'язковими для особи, яка пред'являє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачам необхідно викласти обставини в обґрунтування пред'явлених позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які їх права, свободи чи інтереси були порушені та ким саме, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який вони просять застосувати, з посиланням на правові підстави, а також на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали, шляхом подачі нової редакції позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: