Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 рокуОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимог тим, що після закінчення строку дії договору, укладеного між сторонами, банк не повернув йому вчасно 51 000 грн., а перерахував їх на поточний рахунок, з якого не можливо було вільно зняти ці кошти. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача відсотки за фактичне користування коштами та три відсотки річних відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 2 688,14 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 300,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами укладено депозитні договори, умови яких відповідачем виконано належним чином, тобто банк виконав свої зобов'язання з повернення вкладу позивачу.

Проте, з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що між сторонами 02 червня 2014 року були укладені договори банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у гривнях. Сума вкладу по кожному договору складає 25 000 грн., яке залучаються на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок та по 29 листопада 2014 року включно. Процентна ставка по кожному договору становить 26 % річних, а нарахування та виплата процентів за вкладами здійснюється згідно умов зазначених у правилах та цих договорах. Вклад виплачується по закінченню строку розміщення шляхом зарахування на поточний рахунок ОСОБА_3

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Згідно п. 1.9 умов договору банківського вкладу від 02 червня 2014 року, нараховані проценти за вкладом виплачуються щомісячно, починаючи з першого робочого дня місяця, що слідує за місяцем, в якому проценти нараховані відповідно до умов цього договору, а також у день повернення вкладу в кінці строку дії цього договору або в інший термін дострокового припинення дії цього договору у випадках, передбачених цим договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів № 8843, відкритий на ім'я вкладника в установі банку.

Відповідно до умов п. 1.10 договору банківського вкладу, вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів № 8843.

Відповідно до договору про відкриття поточного рахунку від 24 травня 2013 року банк відкрив позивачу поточний рахунок, надав платіжну картку і здійснював обслуговування рахунку відповідно до правил. За відкриття та обслуговування рахунку клієнт сплатив банку комісійну винагороду відповідно до встановлених тарифів.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та інші, непередбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Установлено, що 28 листопада 2014 року банк виплатив позивачеві суми банківського вкладу та відсотки шляхом зарахування їх на вищевказаний поточний рахунок. Протягом грудня 2014 року - лютого 2015 року позивачу були виплачені проценти, а також за цей період позивач знімав кошти з поточного рахунку частками по 500 грн. за добу

Отже, як вбачається з матеріалів справи, після перерахування відповідачем суми банківського вкладу та відсотків на вищевказаний поточний рахунок, між сторонами виникли правовідносини банківського рахунку, а не банківського вкладу, який закінчив свою дію.

Разом з тим, апеляційний суд не встановив правову природу правовідносин, що виникли між сторонами після закінчення договору вкладу, оскільки між сторонами після закінчення строку розміщення вкладу та зарахування коштів на поточний рахунок, діє договір поточного рахунку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Проценти, передбачені ч. 1 цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення відсотків за користування його коштами на банківському рахунку, позивач зазначав, що він міг знімати свої кошти з рахунку лише частинами по 500 грн.

Оскільки відповідач користувався його коштами у цей період, який на його думку складає 92 дні, то за відповідний період, згідно з вимогами ч. 1 ст. 1070 ЦК України на залишок коштів на рахунку нараховуються проценти у розмірі 26% річних, 3% річних та інфляційні втрати до повного повернення коштів, що складає 2688,14 грн.

Разом з тим, у запереченнях на апеляційну скаргу банк погоджувався, що між сторонами правовідносини банківського вкладу трансформувались у відносини банківського рахунку та про необхідність нарахування відсотків за договором банківського рахунку, тобто відповідач заперечував період і розмір відсотків, а не сам розмір заборгованості.

Отже, суди не встановили, яку саме суму коштів і коли позивач знімав з банківського рахунку, що впливає на розрахунок процентів, які передбачені до виплати згідно ст. 1070 ЦК України.

Таким чином, висновок апеляційного суду, що позивач отримав всі належні до сплати платежі, без встановлення вищевказаних обставин, є припущенням.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 вересня 2015 року № 1825.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин, не перевірив розрахунку заборгованості, вказаної позивачем та дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена апеляційним судом ухвала - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська