Справа № 303/4623/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

01 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі КУХТІ М.В.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за апеляційними скаргами ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 грудня 2015 року і на додаткове рішення цього ж суду від 12 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

17.07.2014 ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» звернулося до суду із указаним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Позивач є управителем квартири АДРЕСА_1, яка належить до комунальної власності міста, виконавцем послуг з утримання будинку і прибудинкової території та виконує функції наймодавця квартири. Відповідачі ОСОБА_1, який є квартиронаймачем, і ОСОБА_2 зареєстровані у зазначеній квартирі, але протягом тривалого часу, в усякому разі - понад шість місяців, не проживають у квартирі, що підтверджується актами перевірки паспортного контролю, складеними 24.09.2013, 28.01.2014 і 15.07.2014. Відповідачі повністю припинили виконувати обов'язки наймача та члена сім'ї наймача квартири, не вносять плату за комунальні послуги тощо, тобто, припинили виконувати обов'язки, покладені на них ст. 64 ЖК України, і без поважних причин відсутні у квартирі понад 6-місячний строк, установлений ст. 71 цього Кодексу, що виключає можливість збереження на законних підставах за ними права користування жилим приміщенням.

Посилаючись на ці обставини, на свої права і обов'язки як наймодавця жилого приміщення, позивач просив визнати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09.12.2015 позов задоволено частково: визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, стягнуто з нього на користь позивача 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору, а також 60,00 грн витрат, пов'язаних із публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, на користь держави.

Позивач ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» оскаржив рішення суду першої інстанції від 09.12.2015 в частині відмови в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, пред'явленого до ОСОБА_2, вважає в цій частині рішення суду незаконним та необґрунтованим. Посилається, зокрема, на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильну оцінку доказів і на невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, суд дійшов невірного висновку про те, що ОСОБА_2 начебто повертався на постійне проживання до квартири, чим перервав перебіг строку його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин, оскільки навіть періодичні його приїзди, ночівля в квартирі, якщо б такі й були, не можуть вважатися відновлення його постійного проживання в квартирі. Крім того, і такі факти належно не підтверджені. Фактично відповідач із своєю сім'єю понад 4 роки проживає в м. Сваляві. Відповідач не довів поважності причин своєї відсутності в квартирі протягом такого тривалого часу, тоді як позивач факт відсутності відповідача в квартирі довів належним чином.

Ухвалою судді Апеляційного суду Закарпатської області від 22.01.2016 справу було повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення за вимогою, пред'явленою до ОСОБА_2, оскільки Мукачівський міськрайонний суд не прийняв відповідного рішення.

12.03.2016 Мукачівський міськрайонний суд ухвалив додаткове рішення в справі, яким вирішив «доповнити рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 грудня 2015 року таким змістом:

- В іншій частині позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.».

Позивач оскаржив і додаткове рішення суду першої інстанції від 12.03.2016, вказує на незаконну та необґрунтовану відмову в задоволенні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Посилається загалом на ті ж доводи, якими мотивувалася скарга на основне рішення суду, з урахуванням змісту додаткового рішення. Просить додаткове рішення суду скасувати, позов, пред'явлений до ОСОБА_2, задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 судові рішення не оскаржував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивача ОСОБА_3, який апеляційні скарги підтримав, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_4, які апеляційні скарги не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині вирішення вимог, пред'явлених до відповідача ОСОБА_1, в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляцій позивача.

Встановлено, що 19.04.1995 Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області на підставі ст. 106 ЖК України прийняв рішення № 93 про укладання із ОСОБА_1, сім'я якого складається з 3-х осіб і проживає АДРЕСА_1, договору житлового найму цієї квартири (а.с. 15). У рішенні зазначено, що квартира складається з однієї кімнати площею 17,9 кв. м, кухні та ванни, основний квартиронаймач батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

На підставі вказаного рішення виконкому Житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 1 м. Мукачева уклало 10.04.1997 із ОСОБА_1 договір найму квартири загальною площею 32,1 кв. м АДРЕСА_1 (а.с. 16-17). Листом Мукачівського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області від 25.07.2014 № 3054 (а.с. 19), іншими матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані у зазначеній квартирі.

З одержаної апеляційним судом копії паспорта серії НОМЕР_1, виданого Свалявським РВ УМВС України в Закарпатській області 01.12.2000, убачається, що ОСОБА_2 22.02.2001 був прописаний (зареєстрований) по АДРЕСА_2, 03.07.2001 виписаний з цієї адреси і з 04.07.2001 прописаний (зареєстрований) у квартирі АДРЕСА_1. Пояснення ОСОБА_2 в апеляційному суді щодо періоду реєстрації в м. Сваляві про те, що така мала місце у зв'язку з перебуванням його у спеціальному освітньому закладі як сироти через втрату батьків, відповідає обставинам справи та ніким не заперечується.

Рішеннями Мукачівського міськвиконкому від 24.01.2012 № 28 «Про визначення виконавців послуг», від 29.01.2013 № 19 «Про погодження виконання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом, групою будинків; утримання будинків і прибудинкових територій», від 24.03.2015 № 67 «Про затвердження наслідків конкурсу на визначення виконавця житлово-комунальних послуг з управління та утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у житловому фонді м. Мукачево» (а.с. 6, 7, 182), іншими матеріалами справи стверджується і не оспорюється, що ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» є виконавцем послуг з управління будинком АДРЕСА_1, надає послуги з утримання цього будинку, прибудинкової території, послуги з ремонту будинку, а також виконує функції наймодавця житла.

Актом перевірки паспортного режиму від 24.09.2013, складеним працівниками ТОВ «І.Т.В. Сервіс» із залученням мешканців квартир АДРЕСА_3 ОСОБА_6 і АДРЕСА_4 ОСОБА_7, аналогічними актами від 28.01.2014 і від 15.07.2014, складеними працівниками правонаступника ТОВ «І.Т.В. Сервіс» - ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» із залученням мешканців квартир АДРЕСА_4 ОСОБА_7 і № 11 ОСОБА_8, зафіксовано, що: квартиронаймач ОСОБА_1 разом із братом не проживає в АДРЕСА_1 більше одного року, участі в утриманні будинку та прибудинкової території не бере (акт від 24.09.2013); ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не проживають у квартирі більше 6 місяців (акт від 28.01.2014); ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не проживають у квартирі більше 6 місяців, не беруть участі в утриманні будинку та прибудинкової території, наймач має заборгованість за надані комунальні послуги (акт від 15.07.2014) (а.с. 8-10).

У заяві від 03.09.2015 про перегляд заочного рішення суду від 01.10.2014, яким було задоволено пред'явлений до нього позов (а.с. 61-62), ОСОБА_2 зазначив, зокрема, що працює в Сваляві, оскільки не міг знайти в Мукачеві добре оплачуваної роботи, у квартирі зареєстрований, фактично проживає, вільно нею користується, що можуть підтвердити свідки, хоча ночує також і в Сваляві, а наявність заборгованості з оплати комунальних послуг не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням (а.с. 84). Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 30.09.2015 заочне рішення суду було скасоване (а.с. 100). У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 також пояснював, що спочатку брати, будучи сиротами, проживали і навчались у Перечинській школі-інтернаті, у 2001 він переїхав до вищезгаданої квартири в м. Мукачеві, у якій у подальшому проживав і після одруження.

З копій платіжних документів і довідок постачальників комунальних послуг випливає, що заборгованість за різними видами послуг, в т.ч., перед ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» у розмірі 1403,80 грн, щодо квартири АДРЕСА_1 погашалася в період з 20.10.2015 по 24.11.2015 (а.с. 106, 124). Відповідні документи складені на ім'я наймача ОСОБА_1, однак, за поясненням ОСОБА_2, фактично борги сплатив він, що позивачем під сумнів не ставиться.

Апеляційному суду ОСОБА_2 надав для огляду Свідоцтво про шлюб, видане 12.05.2011 Відділом ДРАЦС по м. Мукачеву та Мукачівському району Мукачівського міськрайуправління юстиції Закарпатської області, яким засвідчено факт укладання ним цього дня шлюбу із ОСОБА_9, та Свідоцтво про народження, видане 09.04.2015 Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Свалявського райуправління юстиції у Закарпатській області, яким засвідчено факт народження цього дня у подружжя ОСОБА_2 сина ОСОБА_10. Копії цих документів приєднано до справи. Відповідач пояснив, що подружжя до осені 2014 року проживало у квартирі в м. Мукачеві, а восени через відсутність належного опалення в квартирі та не бажаючи ризикувати здоров'ям вагітної на той час дружини поїхало жити до Сваляви до її батьків. Він працює в м. Сваляві у приватних підприємців ОСОБА_11 і ОСОБА_12, однак, окрім наявної в справі довідки (а.с. 85) наразі не має при собі інших документів на підтвердження трудових відносин.

У суді першої інстанції викликані за клопотанням ОСОБА_2 свідки показали, зокрема:

ОСОБА_13: проживає в будинку з 1998 року в квартирі № 1 (2-й поверх), ОСОБА_2 знає близько 10-ти років; він одружений у Сваляві, але часто приїжджає до Мукачева в різні дні, часто буває в своїй квартирі; приїжджав також із дружиною, вони у період 2013-2014 років певний час проживали в квартирі до народження дитини, у цьому впевнена, а коли народилася дитина ОСОБА_2 став приїжджати один, здебільшого на вихідні дні. Вона знає дружину відповідача, а його самого бачила часто, декілька разів на місяць, але не може сказати, чи кожного дня. Відповідач залишав їй ключі на випадок, якщо щось станеться з комунікаціями в квартирі в його відсутність, ключі біля півроку - рік були в неї;

ОСОБА_14: проживає у квартирі № 13 на 5-му поверсі, балкон квартири відповідача добре видно з його балкону, ОСОБА_2 добре знає, знав його батьків, які давно померли; у 2013-2014 роках бачив відповідача із дружиною, вони якийсь час жили в квартирі, але точно вказати період не може; у 2013 році періодично бачив відповідача у дворі, на балконі його квартири, він щось там переробляв, облаштовував; коли свідок підіймався до своєї квартири повз квартиру відповідача, то іноді бачив у його дверях записки від комунальних служб, які там могли бути 2-3 дні, до тижня, потім їх забирали.

Кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Відповідно до ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст. 9 ч.ч. 4, 5); при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ст. 71 ч. 1); визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72).

За змістом указаних положень закону, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи у жилому приміщенні понад шість місяців поспіль без поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати час відсутності, причини відсутності відповідача понад встановлені строки, оскільки саме ці факти мають правове значення в справі.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу, а коли повернувся в жиле приміщення, в якому не залишалися члени його сім'ї, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, яка повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Вичерпного переліку поважних причин відсутності особи в жилому приміщенні протягом певного строку житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи зі встановлених обставин справи, її матеріалів та наявних доказів у сукупності, колегія суддів приходить до таких висновків.

ОСОБА_2 як член сім'ї наймача на законних підставах одержав право користування квартирою АДРЕСА_1, а після смерті батьків законно користувався квартирою, договір найму якої був укладений із його братом ОСОБА_1 У травні 2011 року ОСОБА_2 уклав шлюб у м. Мукачеві, тобто, створив сім'ю за місцем свого проживання. Виходячи з правової позиції та підстав позову, пред'явленого наймодавцем, ставилося питання про відсутність відповідача ОСОБА_2 у квартирі без поважних причин протягом усього періоду, зафіксованого актами, покладеними в обґрунтування позову, якими доводилися відповідні обставини (ст. 64 ЦПК України). Отже, позивачу належало довести факт безперервної відсутності без поважних причин відповідача в квартирі протягом періоду, щонайменше, з 25.09.2012 по 15.07.2014 як у цілому, так, відповідно, і в кожному з трьох визначених ним періодів (частин загального періоду) окремо (ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Такі обставини не можна визнати позивачем доведеними, а доводи, відповідача ОСОБА_2, якими вони заперечувалися, спростованими в належний процесуальний спосіб. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ст. 212 ч. 2 ЦПК України), водночас суд першої інстанції не мав підстав не брати до уваги належно одержані показання попереджених про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 (ст.ст. 57-59, 63 ЦПК України) (а.с. 107, 134), які узгоджуються по суті з обставинами справи, із поясненнями відповідача та підтверджують їх щодо фактичного користування квартирою в указаний період, проживання в ній як одноосібно, так і певний час із дружиною тощо. За таких умов, що вказують на переривання відповідного строку, надані позивачем акти самі по собі не можуть слугувати та не є безспірними і неспростовними доказами безперервної відсутності без поважних причин відповідача в квартирі протягом указаного в них періоду (періодів), тож доводи позивача мають, по суті, характер недопустимих у доказуванні припущень (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Проживання відповідача ОСОБА_2 із сім'єю у певні періоди часу як у Мукачеві, так і в Сваляві, наявність у нього роботи (безвідносно до обставин щодо підтвердження офіційного оформлення трудових відносин), а у його дружини, зі слів відповідача, реєстрації в Сваляві, не можуть кваліфікуватися як підстави для обмеження чи припинення житлових прав, що законно виникли. Систематично приїжджаючи до квартири і після осені 2014 року, перебуваючи в ній, сплативши борги за комунальними послугами, що виникли стосовно цієї квартири (виконавши обов'язки наймача та/або члена його сім'ї (ст.ст. 64, 67 ЖК України)), до моменту розгляду справи судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 за відсутності квартиронаймача ОСОБА_1 вчинив юридично значимі дії, які за своїм змістом означають, що його правовий зв'язок із квартирою як місцем проживання та реєстрації не перервався, має місце фактичне користування жилим приміщенням, у якому відсутні інші члени його сім'ї, яким квартира передавалася у найм.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених законом належних і достатніх підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Суд, маючи підстави для обґрунтованого сумніву у доведеності позову, правильно застосував норми матеріального права у редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів, якими регулюються спірні правовідносини, дав вірну оцінку доказам у їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, обґрунтовано надав перевагу одним доказам порівняно з іншими, рішення суду правильні по суті, справедливі та загалом відповідають вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України. Із урахуванням засад змагальності судового процесу, позивач не спростував обґрунтованості заперечень відповідача ОСОБА_2 проти пред'явленого до нього позову, тоді як такі заслуговують на увагу. Окремі процесуальні недоліки, пов'язані із необхідністю постановлення додаткового рішення в справі та із його змістом, не призвели до неправильного по суті вирішення справи двома взаємопов'язаними судовими рішеннями. Доводи апеляційних скарг наведеного не спростовують, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційні скарги слід відхилити, ухвалені щодо відповідача ОСОБА_2 судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «І.Т.В. Сервіс Плюс» відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 грудня 2015 року і додаткове рішення цього ж суду від 12 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді