АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1599/16 Справа № 208/9305/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

10 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Виконавчий комітет Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради про виділ частки зі спільного майна, визнання права власності, визначення порядку користування земельною ділянкою

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 - представника ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2013 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з вище зазначеним позовом. Ухвалою від 05.10.2015 року було залучено до участі у справі його правонаступника ОСОБА_2 Вточнивши позовні вимоги, посилаючись на ст. ст. 364, 367 ЦК України просила суд поділити спільне майно в натурі, виділивши позивачу в окремий об'єкт нерухомого майна належні на праві спільної часткової власності 13/50 часток житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 72, які складаються з: житловий будинок В-1 квартира №3, загальною площею 42,5 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м, в тому числі: приміщення Ш, площею 3,7 кв.м; приміщення 3-1, площею 7,8 кв.м; приміщення 3-2 (житлова кімната), площею 22,4 кв.м; приміщення 3-3 (житлова кімната) площею 8,6 кв.м; а також будівлі та споруди, що розміщені на земельній ділянці: нежитлова прибудова літ в2-1; гараж літ.3-1; підвал під 3-1 літ.п/д; вбиральня літ К-1, сарай літ Ж-1, ворота з хвірткою №7, огорожа №8, зливна яма №16; визнати за позивачем право власності в цілому на окремий обєкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 72, який складається з: житловий будинок загальною площею 42,5 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м, в тому числі: приміщення Ш, площею 3,7 кв.м; приміщення 3-1, площею 7,8 кв.м; приміщення 3-2 (житлова кімната), площею 22,4 кв.м; приміщення 3-3 (житлова кімната) площею 8,6 кв.м; а також будівлі та споруди, що розміщені на земельній ділянці: нежитлова прибудова літ в2-1; гараж літ.3-1; підвал під 3-1 літ.п/д; вбиральня літ К-1, сарай літ Ж-1, ворота з хвірткою №7, огорожа №8, зливна яма №16; визначити порядок користування земельною ділянкою у відповідності до часток співвласників житлового будинку, виділивши позивачу в особисте користування земельну ділянку, загальною площею 0,0227 га.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Виконавчий комітет Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради про виділ частки зі спільного майна, визнання права власності, визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено в повному обсязі (а.с.176-178).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 180-182).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 13/50 частин домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами №72, яке складається з А-1 житловий будинок, житловою площею 47,3 кв.м, загальною площею 73.9 кв.м., В-1 житловий будинок, житловою площею 80,2 кв.м, загальною площею 107,7 кв.м (всього по домоволодінню загальна площа 181,6 кв.м.), Б-1 сарай; Ж-1 сарай; П-1 сарай; Н-1 навіс; З-1 гараж; М-1 гараж; Л-1 гараж; Р-1 погріб; О-1 погріб; І-1 підвал; Г-1 вбиральня; Е-1 вбиральня; К-1 вбиральня; №1-5,7-9,14 огорожі; №15,16 зливні ями; І-П тротуари, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ вул. Короленківська, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 28.09.2015 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори (а.с.157).

Згідно інформаційної довідки, наданої ОКП «Дніпродзержинське БТІ», співвласниками вищевказаного будинку є: відповідач ОСОБА_3, якому належить 12/25 частин вказаного будинку, та, відповідач ОСОБА_4, якому належить 13/50 частин вищевказаного будинку.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, на земельній ділянці, якою користується співвласник ОСОБА_7 збудовані нежитлова прибудова, площею 5,66 кв.м, та навіс площею 19,7 кв.м, які не зазначені в технічному паспорті вищевказаного будинку, як об'єкти власності. Будівлі та споруди, а саме: новозбудовані нежитлова прибудова, навіс не введені в експлуатацію; сарай Б-1, вбиральня Г-1, сарай П-1, навіс Н-1, вбиральня Е-1 зруйновані; відсутні ганок, огорожа №1, зливна яма №15, тротуар №П не можуть бути враховані при поділі домоволодіння (а.с.107-139).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Короленківська, 72, є обєктом нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти, а тому воно не є обєктом права власності, а тому не може бути предметом виділу (поділу) згідно із нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України, що ґрунтується на висновку Верховного суду України № 540/12-14 та судової будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2015 року (а.с.107-139).

Вказані висновки щодо відсутності підстав для задоволення позову зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення, є обґрунтованим й відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ч.1 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Отже, нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України передбачено порядок виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності і поділу такого майна з дотриманням вимог ст.183 УК України. Різниця полягає у тому, що при виділі право спільної часткової власності припиняється лише для того співвласника, який бажає виділити частку в натурі, тоді як при поділі право спільної часткової власності припиняється в цілому для всіх співвласників.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування законодавства, що регулює права власності громадян на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідно переобладнання або перепланування будинку, він проводиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст.152 ЖК України).

Крім того, у Висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03.04.2013р. (спр. № № 6-12цс13), ухваленої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно до своєї частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки житлового будинку та нежитлових приміщень, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання житлових приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію й зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Таким чином, визначальним для поділу в натурі житлового будинку, що є об'єктом права спільної часткової власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість його поділу.

З матеріалів справи вбачається, що для виділу частки позивачці необхідно переобладнання домоволодіння, однак у сторін відсутній на це дозвіл виконавчого комітету місцевої ради.

Також, згідно роз'яснень, наданих у п.20 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», самочинним будівництвом є: нове будівництво, реконструкція зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудови, надбудови) об'єкта нерухомості, здійснене у разі відмови у видачі документів, які надають право виконувати будівельні роботи (повідомлення про початок будівельних робіт, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт, видача технічних умов, видача вихідних даних тощо).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.6 вказаної Постанови, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 4 грудня 2013 року (спр. № 6-130цс13), ухваленої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновки суд 1 інстанції щодо відмови у задоволенні позову, оскільки вони є обґрунтованими, такими що базуються на нормах матеріального права та зроблені без порушень норм матеріального права.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі щодо безпідставності відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно до висновку № 540/12-14 судової будівельно-технічної експертизи від 26.03.2015 року є можливі варіанти розподілу домоволодіння, колегія судді не приймає до уваги, оскільки, таке виділення не ґрунтується на законі.

А посилання апелянта на те, що в частині домоволодіння якою фактично користується позивач немає перебудов, добудов та зруйнованих споруд, а тому її частина не є обєктом самочинного будівницта, а тому може бути виділена, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки домоволодіння № 72 є єдиним обєктом нерухомого майна, до складу якого входять збудовані нежитлова прибудова, площею 5,66 кв.м, та навіс площею 19,7 кв.м, які не зазначені в технічному паспорті вищевказаного будинку, як об'єкти власності. Будівлі та споруди, а саме: новозбудовані нежитлова прибудова, навіс не введені в експлуатацію; сарай Б-1, вбиральня Г-1, сарай П-1, навіс Н-1, вбиральня Е-1 зруйновані; відсутні ганок, огорожа №1, зливна яма №15, тротуар №П. Зазначені обєкти не можуть бути враховані при виділі частки домоволодіння, та їх наявність або відсутність суттєво впливає на частки, розрахунок компенсації, вартість часток

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи позивача перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: