Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційного скаргою ОСОБА_7 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_7 борг у розмірі 315 078,28 грн, три проценти річних у розмірі 21 261,31 грн та інфляційні втрати у розмірі 240 719,80 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 грудня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, про що складено розписку, відповідно до якого вона передала ОСОБА_7 кошти у розмірі 15 тис. дол. США зі строком повернення протягом першого кварталу 2013 року, а саме до 01 квітня 2013 року. Станом на 01 липня 2015 року позика ОСОБА_7 не повернута.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 315 078,28 грн боргу. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 не оскаржуються, а тому відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 28 грудня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, про що відповідачем складено розписку, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти у розмірі 15 тис. дол. США, які він зобов'язався повернути у найближчий час протягом першого кварталу 2013 року, тобто до 01 квітня 2013 року.

З урахуванням офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України на 01 липня 2015 року, 1 долар США дорівнює 21,005219 українським гривням. Таким чином, судами було встановлено, що заборгованість ОСОБА_7 за вказаним договором позики складає 315 078,28 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач у встановлений сторонами строк суму позики не повернув, а тому з нього підлягає стягненню заборгованість за цим договором.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вказаного висновку дійшли з порушенням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних вимог закону письмова форма розписки свідчить не лише про укладення сторонами договору позики, а й про передачу коштів за цим договором.

Разом з тим відповідач заперечує наявність у позивача оригіналу розписки від 28 грудня 2012 року.

У частині 2 ст. 64 ЦПК України визначено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

До матеріалів справи оригінал розписки від 28 грудня 2012 року не залучено.

Апеляційний суд всупереч вимогам статей 303, 315 ЦПК України вказані порушення суду першої інстанції не усунув, доводів апеляційної скарги не перевірив, оригінал відповідного договору не витребував та дійшов передчасного висновку про залишення вказаного рішення без змін.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана