Провадження № 22-ц/780/2374/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 47 18.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківского міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 17 вересня 2004 року по 28 січня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За час перебування у шлюбі 18 лютого 2006 року вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1, який було зареєстровано на ім'я відповідача. Крім того, у 2007 році вони придбали автомобіль «Daewoo Sens», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім'я відповідача. Позивач зазначав, що після розірвання шлюбу відповідач добровільно поділити майно не бажає. З урахуванням наведеного, позивач просив поділити між ним та ОСОБА_2 спільне сумісне майно, набуте в період шлюбу, визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 Київської області та на 1/2 частину автомобіля «Daewoo Sens», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поділено спільне сумісне майно подружжя, набуте в період шлюбу та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля «ЗАЗ-Daewoo Sens», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї на користь позивача 8 950 грн. в рахунок відшкодування вартості 1/2 частини автомобіля, з урахуванням сплачених коштів у розмірі 11 500 грн. та визнати за позивачем право власності на 1/6 частину спірного житлового будинку, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити. При цьому, ОСОБА_2 в скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок та спірний автомобільбули придбані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 57 СК передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який було розірвано 28 січня 2014 року (а.с.101).

Встановлено, що 13 лютого 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 33, за умовами якого відповідач отримала кредит на споживчі цілі у сумі 45 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 % річних на строк до 13 лютого 2011 року (а.с.35).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі 18 лютого 2006 року ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 вартістю 33 400 грн. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2-252 (а.с.33).

Згідно з копією витягу Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 30 травня 2006 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 (а.с.34).

Сторонами не заперечується, що спірний будинок було придбано саме за кошти, отримані ОСОБА_2 на підставі кредитного договору від 13 лютого 2006 року.

Також під час шлюбу 13 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ЗАЗ» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу № 448/2, за яким відповідач придбала автомобіль «ЗАЗ-Daewoo Sens», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1(а.с.54-55). Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу даний автомобіль зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 (а.с.111).

По справі встановлено, що 17 липня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 40-08/07-А, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 40 900 грн. для придбання вказаного вище автомобіля на строк до 16 липня 2012 року (а.с.56-60).

З кредитного договору від 17 липня 2007 року вбачається, що забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором є застава автомобіля та порука позивача ОСОБА_3, який своїм підписом у договорі підтвердив, що він є чоловіком ОСОБА_2 і згодний з умовами кредитного договору.

Отже, установивши, що спірний житловий будинок та спірний автомобіль були придбані під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів вважає, що висновки суду про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток, є правильними.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність передбачених законом підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у спільному майні подружжя.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 як на підставу для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні посилається на те, що спірне майно було придбано за кредитні кошти, більшу частину грошових коштів на погашення кредиту сплатив її син - ОСОБА_5 На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 надала суду копії квитанцій про сплату коштів на погашення кредиту (а.с.37-53, 62-85).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вказані квитанції не підтверджують тих обставин, що саме ОСОБА_5 сплатив кошти на погашення кредиту, оскільки платником у квитанціях зазначена ОСОБА_2, на ім'я якої відкрито особовий рахунок. Підпис у вказаних квитанціях ОСОБА_5 не є свідченням того, що саме він сплачував особисті кошти на погашення кредиту. Крім того, ОСОБА_5, будучи допитаним як свідок, не пояснив які саме доходи він отримував у вказаний період для погашення кредиту.

При цьому, судом враховано, що сторони у період погашення кредиту мали доходи, що підтверджується довідкою про доходи позивача з Білоцерківської ОДПІ, довідками про заробітну плату та розмір пенсії відповідача (а.с.9-10, 102-103).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти її сина - ОСОБА_5, який в подальшому подарував їй вказаний автомобіль згідно усного договору дарування, а тому ОСОБА_2 вважає, що спірний автомобіль є її особистою власністю, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що виходячи зі змісту ст.59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначалося вище, виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі законодавцем презюмується, тому обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 із зустрічним позовом до суду про визнання спірного автомобіля її особистою власністю на підставі ст.57 СК України не зверталася, вказані вимоги не були предметом судового розгляду та рішення суду по них не ухвалювалось.

Також з наведених підстав не підлягають задоволенню прохання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про стягнення з неї на користь позивача 8 950 грн. в рахунок відшкодування вартості 1/2 частини спірного автомобіля, з урахуванням сплачених коштів у розмірі 11 500 грн., а також її прохання про відступлення від засад рівності часток подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частину спірного житлового будинку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно з'ясував обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківского міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді