Провадження № 2/344/4781/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

представника заявника ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки, -

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої Крістіни ОСОБА_5 25/05/ІНФОРМАЦІЯ_1. До народження дитини батьки в шлюбі не перебували. До часу утримання дитини в Україні з 29/08/2015 р. дитина проживала в Італії разом з батьками. Мати виїхала із дитиною в Україну з відома та згоди батька, попередньо повідомивши про дату повернення 29/08/2015 р. Однак в наступному мати пред`явила позов про визначення місця проживання дитини з нею та, про стягнення з позивача аліментів. Тому позивач просив суд визнати незаконним утримання відповідачкою її доньки на території України та повернути малолітню доньку сторін до Італійської Республіки, передати доньку сторін її батькові, допустити негайне виконання судового рішення.

В судовому засіданні представник заявника підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені та надала пояснення про те, що відмова відповідачки повернути дитину до Італійської Республіки є порушенням Конвенції в частині утримання дитини.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені та надав пояснення про те, що дитина сторін вивезена відповідачкою на територію України за згодою позивача, але її вивезення є незаконним у зв`язку із відмовою відповідачки повернутися на територію Італійської Республіки; відповідачка ніколи не зверталась щодо її побиття, сім`ю сторін забезпечував позивач, відводив дитину сторін на заняття в школу танців, відпрошувався з роботи для виконання батьківських обов`язків; відповідачка повинна була повернутися до 25/08/2015 р.; просив суд не з`ясовувати думку дитини, оскільки вона перебуває під впливом матері і не може висловити усвідомлену думку з приводу предмету даного спору.

В судовому засіданні відповідачка надала пояснення про те, що вона з донькою виїхала з Італійської Республіки за згодою позивача та на його грошові кошти, без визначення дати повернення; в Італійській Республіці позивач завдавав відповідачці тілесні ушкодження, в тому числі в присутності дитини; відповідачка неодноразово його попереджала про залишення позивача та виїзд до України у разі продовження ним її побиття; позивач не забезпечував утримання доньки сторін, не надавав грошові кошти для забезпечення інтересів дитини, не надавав будь-яке матеріальне утримання, не надавав продукти харчування та одяг; у відповідачки не було достатніх грошових коштів для повернення в Італійську Республіку, оскільки на територію України вона повернулась за надані для цього позивачем грошові кошти, а тому вона не змогла б повернутися в Італійську Республіку навіть за наявності відповідного бажання; повернення до Італійської Республіки позивачем та відповідачкою не планувалось; позивач переслав відповідачці в Україну зимовий одяг доньки, що також є доказом відсутності у нього планів на повернення доньки; претензії щодо незаконності виїзду та незаконності утримання дитини позивач висловив лише після того як дізнався про судове рішення щодо стягнення з нього 450 Євро аліментів і тільки для позбавлення відповідачки правової підстави для отримання аліментів; звернення позивача до суду здійснено ним з метою зловживання правом та уникнення від виконання обов`язку з утримання дитини. На даний час дитина сторін адаптувалась в нових умовах в Україні, відвідує навчальний заклад, має друзів, відвідує гуртки, її повернення зашкодить морально-психологічному стану доньки; у відповідачки відсутні дозволи Італійської Республіки на в`їзд, а тому за умов повернення дитини вона буде позбавлена можливості реалізовувати свої права і обов`язки щодо доньки; відповідачка просила суд не заслуховувати доньку з приводу вирішення спору, оскільки вона не досягла віку і зрілості, що дозволяє висловити усвідомлену думку з приводу вирішення даного спору, це лише завдасть шкоди морально-психологічному стану дитини.

Судом встановлено наступні обставини.

Так у заяві центрального органу про повернення дитини зазначено, що дитина та її матір виїхали до України за згодою батька.

Відповідно до об`єднаної довідки комуни Камері відповідачка зареєстрована матір`ю Колозімо Крістіни 25/05/ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до письмового пояснення відповідачки на вимогу щодо добровільного повернення дитини відповідачка вказала, що повернулась на територію України у зв`язку з невиконанням позивачем обов`язку щодо догляду, виховання та забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до інформації школи АртсАп в дитину сторін в школу приводив позивач, для чого звільнявся з роботи.

Відповідно до інформації від 15/09/2015 р. Державної початкової школи Камері дитину сторін було записано у 2015/2016 р. в 1 клас.

Відповідно до довідки від 12/07/2010 р. Генерального консульства України в ОСОБА_1 дитина сторін зареєстрована громадянкою України.

В довідці від 28/10/2016 р. Калуської загальноосвітньої школи І ступня №11 донька сторін навчається в 2 класі.

Відповідно до характеристики від 28/10/2016 р. Калуської загальноосвітньої школи І ступня №11 донька сторін навчається в школі, адаптувалась до оточення.

Відповідно до довідки від 19/10/2016 р. дитина сторін навчається в Калуській музичній школі.

В довідці від 27/09/2016 р. Центру художньої творчості дітей, юнацтва та молоді вказано, що дитина сторін навчається в гурту образотворчого мистецтва.

В довідці від 20/09/2016 р. Центру художньої творчості дітей, юнацтва та молоді вказано, що дитина сторін навчається в гурту вокально-естрадної студії.

Відповідно до змісту інформації щодо звернення відповідачки до Сімейної консультації Комолі від 23/02/2016 р. відповідачка зверталась за наданням правової та психологічної допомоги з підстав її побиття позивачем, порушення ним інших сімейних обов`язків, порушення прав відповідачки.

Відповідно до інформації Центру сімейної консультації від 09/03/20016 р. відповідачка зверталась за наданням правової та психологічної допомоги у зв`язку із приниженнями позивача, не виконання ним обов`язку щодо утримання та забезпечення інтересів відповідачки та доньки сторін.

В ст. п. 3 ст. 58 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У свою чергу відповідно до п. 2 ст. 160 ЦПК України головуючий спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Так, с удом було відмовлено позитвачу та відповідачу в долученні до матеріалів справи доказів, які не посвідчують обставини, що безпосередньо входять до предмету доказування в даному спорі, не стосувались підстав і предмету звернення за даним позовом. Так само із вказаних правових підстав судом відмовлено сторонам спору у виклику осіб для допиту їх в якості свідків, оскільки сторони просили про виклик осіб для повідомлення ними своїх суб`єктивних висновків і міркувань щодо спору, а не для надання пояснень про фактичні обставини, що складають предмет доказування.

Сторонами спору та їх представниками також не враховано, що обставини, які підлягають доказуванню в даному спорі безпосередньо визначені положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а даний спір не полягає у вирішенні питання опіки над дитиною.

Оскільки даний спір визначений міжнародно-правовою угодою України як конвенційний та із міжнародним елементом, тому до компетенції даного суду належить встановлення правових підстав для застосування примусу щодо повернення дитини сторін в Італійську Республіку у зв`язку із її викраденням або незаконним утриманням в Україні із встановленням переліку фактичних обставин, які безпосередньо за змістом Конвенції підлягають встановленню в даному судовому провадженні.

Так, відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Оскільки безпосередньо в позові, в поясненнях представника заявника, представника позивача та у вимозі офіційного органу вказано, що виїзд матері з дитиною з Італійської Республіки здійснено за добровільною згодою позивача, виїзд здійснено без встановлення сторонами спору дати та обставин повернення дитини сторін до Італійської Республіки, тому відсутні правові підстави для застосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей щодо обставини виїзду матері і дитини із вказаної території.

Крім цього відповідно до ст. 4 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Тому правовий захист за зазначеною Конвенцією забезпечується виключно у разі вчинення акта порушення прав піклування або доступу.

Так в судовому засіданні відповідачка надала пояснення про те, що позивач приїжджав на територію України та мав можливість безперешкодно спілкуватись із донькою. Отже у відповідача не було жодних перешкод у спілкуванні із дитиною, здійсненні ним своїх батьківських прав та обов`язків. Тому відсутні докази щодо порушення прав піклування або доступу. Крім цього, відповідно до змісту Конвенції, порушення прав піклування або доступу повинно бути безпосередньо пов`язане із викраденням або іншим незаконним вивезенням дитини з території договірної держави.

Так в судовому засіданні відповідачка надала перед судом пояснення про те, що метою приїзду позивача в Україну було не реалізація ним будь-яких батьківських прав чи виконання обов`язків, а він привіз із собою з Італії журналістів для знімання телепередачі і формування негативної думки щодо відповідачки.

У свою чергу відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Так позивач надав згоду на переміщення дитини до України, не надав суду будь-якого доказу прийняття відповідачкою обов`язку на повернення дитини до Італійської Республіки, на час перебування дитини в Італійській Республіці, чи на час її перебування в Україні, не забезпечував утримання дитини на час її перебування в Італійській Республіці і в Україні.

Таким чином усі зазначені обставини виключають правові підстави для визнання переміщення та утримання дитини сторін в Україні незаконним та застосування до обставин спору положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Разом з цим відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тому обов`язок доказування зазначених обставин законом покладено безпосередньо на позивача.

В ст. 34 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей зазначено, що ця Конвенція має переважну силу стосовно регульованих нею питань над Конвенцією від 5 жовтня 1961 р. щодо повноважень влади і права, застосовного до захисту неповнолітніх, для учасників обох Конвенцій. В інших випадках ця Конвенція не обмежує застосування будь-якого міжнародного договору, що діє між державою походження і запитуваної держави, або іншого законодавства запитуваної держави для цілей повернення незаконно переміщеної чи утримуваної дитини, або організації прав доступу.

У свою чергу відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Отже положення Конвенції передбачає колізійну норму про застосування положень Закону України «Про міжнародне приватне право».

Так в ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказано, що права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Отже дитина сторін є громадянином України та проживає на території України.

У свою чергу особистий закон дитини в ст. 161 СК України передбачає, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За обставин відсутності доказів щодо незаконного переміщення дитини в Україну, відсутності доказів незаконного утримання дитини матір`ю та незаконного обмеження доступу до вирішення даного спору не підлягають застосуванню положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Крім цього в ідповідно до ст. 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Так відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Таким чином втручання державного органу в сімейне життя відповідача може бути здійснено виключно у випадках, передбачених Конституцією України.

Однак в Конституції України не передбачено можливості втрутитись в сімейне життя відповідачки та її доньки за обставин відсутності доказів порушення нею прав позивача щодо стверджуваного ним незаконного вивезення дитини сторін і порушення прав доступу, за умов надання ним згоди на виїзд дитини до України і відсутності доказу зобов`язання відповідачки повернути дитину сторін до Італійської Республіки до обумовленого сторонами терміну.

Крім цього відповідно до принципу №6, що міститься в Декларації прав дитини від 20/11/1959 р., малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Так само перед судом не доведено наявності виключних обставин для розлучення матері та малолітньої доньки.

Разом із цим відповідно до принципу №8 Декларації прав дитини від 20/11/1959 р., затвердженої Резолюцією 1386 ( XIV) Генеральної Асамблії ООН від 20/11/1959 дитина за усіх обставин повинна бути серед тих, хто в першу чергу отримує захист і допомогу.

Отже міжнародно-правовим зобов`язанням України є надання захисту і допомоги дитині сторін в результаті розгляду даного спору. Однак розлучення матері та малолітньої доньки, без будь-яких на те правових підстав не може розглядатися як надання Україною малолітній дитині захисту і допомоги.

У свою чергу в ідповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20/11/1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім цього в ідповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Так необхідно зазначити, що відповідно п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Так відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Оскільки судом однозначно встановлено, що вказаний позов позбавлений будь-яких правових підстав, тому його спрямовано на порушення прав відповідачки щодо реалізації нею материнських прав щодо її малолітньої доньки, отже позов є шиканою - формою зловживання правом на звернення до суду. Однак суд не є засобом для будь-кого у зловживанні їх правами та не толерує таких дій, не сприяє цьому.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

в позові Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання незаконним утримання на території України малолітньої Крістіни ОСОБА_5 25/05/ІНФОРМАЦІЯ_1, повернення малолітньої доньки сторін до Італійської Республіки, передання доньки сторін малолітньої Крістіни ОСОБА_5 позивачу для забезпечення її повернення до Італійської Республіки, покладенні витрат щодо повернення дитини на позивача та допуску цього судового рішення до негайного виконання, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський