Справа № 318/2302/15-ц
Номер провадження №2/318/629/2015
"20" жовтня 2016 р. м. Кам'янка-Дніпровська
Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Васильченка В.В.; при секретарі: Крук О.В.; за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представниці Служби у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської РДА Ясенєвої С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, Кам'янсько-Дніпровський РС УДМС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком,
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказує, що 27.12.1997 р. він уклав шлюб з ОСОБА_4, який зареєстровано відділом РАЦС Кам'янсько-Дніпровського РУЮ в Запорізькій області за актовим записом № 111. Після укладення шлюбу його сім'я проживала в будинку АДРЕСА_1. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 В середині 2013 року взаємовідносини між подружжям погіршилися, відповідачка почала безпідставно проявляти до нього зневагу, неприязні стосунки посилилися подружньою несумісністю, що призвело до втрати почуттів поваги один до одного та спільних сімейних інтересів. В результаті цього в грудні 2013 року позивач покинув будинок в якому постійно мешкав із дружиною і дітьми та оселився в будинку своїх батьків за адресою АДРЕСА_2. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 28.04.2015 року державним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровської державної контори Запорізької області позивач володіє на праві особистої власності житловим будинком з надвірними прибудовами, розташованим в АДРЕСА_1. Заочним рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17.08.2015 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Позивач просив суд виселити з будинку ОСОБА_4 з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтвердили обставини викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити, справу розглядати у відсутність відповідачів, не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Представниця Служби у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської РДА Ясенєва С.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити.
В судове засідання відповідачі не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що 27.12.1997 р. ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4, який зареєстровано відділом РАЦС Кам'янсько-Дніпровського РУЮ в Запорізькій області за актовим записом № 111. Після укладення шлюбу його сім'я проживала в будинку АДРЕСА_1. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3
В грудні 2013 року позивач покинув будинок в якому постійно мешкав із дружиною та дітьми та оселився в будинку своїх батьків за адресою АДРЕСА_2.
Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду від 19.03.2014 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3., аліменти в розмірі 1/3 частки від прибутку, щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 11.03.2014 року та до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 30.03.2015 року було виключено з актового запису про народження № 94 від 09.07.2014 р. ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кам'янсько-Дніпровського РУЮ в Запорізькій області про батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5

Заочним рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17.08.2015 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.

В силу приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 28.04.2015 року державним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровської державної контори Запорізької області позивач володіє на праві особистої власності житловим будинком з надвірними прибудовами, розташованим в АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

На підставі ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками процесу ОСОБА_4 проживає з відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

У відповідності до ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно доказів у справі, відповідач - ОСОБА_4 у повній відповідності до правил ст.150 ЖК України поселилася зі згоди власника у спірному приміщенні в якості члена сім'ї наймача, а після народження також їх діти: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, які і в подальшому проживають в спірному приміщенні в якості членів сім'ї (доньки) теперішнього власника (позивача).

Частиною 4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Наявність у відповідачів іншого житла, окрім спірного, або збереження за відповідачами права користування іншим житлом належними і допустимими доказами стороною позивача у судовому засіданні не підтверджено.

Суд не приймає до уваги докази сторони позивача щодо існування заборгованості за сплату житлово-комунальних послуг, як такі, що мають визначальне значення для вирішення питання щодо виселення відповідачів, оскільки спір між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах ОСОБА_1 не намагався вирішити в судовому порядку.

Згідно приписів ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, особа може бути обмежена у здійсненні права власності у випадках і в порядку, встановлених законом, у тому числі у зв'язку з встановленням законом сервітуту щодо нерухомого майна, за правилами ст.ст. 401, 402 ЦК України.

У адресованій відповідачці ОСОБА_4 вимозі про виселення з житлового будинку від 16.06.2015 р., яку вона отримала 25.06.2015 р., позивач пропонує їй протягом 1 місяця, а саме в строк до 17.07.2015 р. виселитись з належного йому житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 156, 157 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє члена сім'ї права користування займаним приміщенням; у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу; членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Із вищенаведених обставин вбачається, що відповідачка вселилася у спірний будинок правомірно, разом з доньками позивача за статусом члена сім'ї власника. Відповідач користується спірним житловим будинком на підставі сервітуту, встановленого в силу закону. В установленому законом порядку сервітут не припинений. Наявність будь-якої іншої угоди, зокрема укладення договору найму, тощо при вселенні не вбачається. Той факт, що власник будинку з моменту виселення проживав за іншою адресою у своїх батьків, статусу відповідача як особи, що має сервітутне право користування житлом власника, не змінює.

Оскільки сервітутне право відповідачки ОСОБА_4 не припинено, а отже це не позбавляє її права користування займаним житлом, то суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з метою захисту його прав, як власника будинку.

У відповідності з правовою позицією Верховного суду України викладеною у постанові від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06 «відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК Української РСР».

За таких обставин, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі ст. 7 СК України, ст.ст. 11, 16, 29, 401, 402, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 116, 150, 156, 157, ЖК України керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 169, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, Кам'янсько-Дніпровський РС УДМС України в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. В. Васильченко