Номер провадження: 22-ц/785/1742/16
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеда С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про проведення перерахунку заробітної плати, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відновлення записів в трудовій книжці та відшкодування витрат, пов'язаних з орендою житла за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2015 року,

встановила:

В червні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про проведення перерахунку заробітної плати, виплату недоплаченої заробітної плати, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відновлення записів в трудовій книжці та відшкодування витрат, пов'язаних з орендою житла.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що з 1975 року по 1981 рік працювала в Одеському трамвайно-тролейбусному управлінні, правонаступником якого є КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, водієм тролейбуса й протягом усього цього часу їй недоплачували заробітну плату більш ніж в два рази, в результаті чого недоплата з урахуванням індексу інфляції становить 175000 грн.

Відповідач не відобразив в її трудовій книжці записи про переводи на інші посади в зв'язку з погіршенням стану її здоров'я. З 14 грудня 1984 року вона знаходилася у відпустці, а коли вийшла на роботу 05 січня 1985 pоку, то з'ясувалося, що відповідач, без її згоди, звільнив її по п. 2 ст. 40 КЗпП УРСР (внаслідок невідповідності працівника займаній посаді в зв'язку з переходом на інвалідність 3-ї групи) з 05 січня 1985 pоку.

Через незаконне звільнення вона не змогла знайти іншу рівноцінну роботу, тому в період з 1985 року по 2001 року втратила заробітну плату, розмір якої, з урахуванням індексу інфляції, становить 205000 грн.

Незаконно звільнивши її, відповідач також виключив її з квартирного обліку, внаслідок чого в період з 1976 року по 1988 року вона мусила орендувати житло, за яке, з урахуванням індексу інфляції, витратила 60000 грн.

В судовому засіданні:

- позивачка підтримала позов;

- представник відповідача - ОСОБА_7 не визнав позов та просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог позивача про проведення перерахунку заробітної плати та виплату недоплаченої заробітної плати - в зв'язку з недоведеністю, а в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування витрат, пов'язаних з орендою житла, та відновлення записів в трудовій книжці - в зв'язку з недоведеністю та пропуском строку звернення до суду з цими вимогами.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Як вбачається з трудової книжки позивача, з 30 вересня 1975 року по 05 січня 1985 року вона працювала в Одеському трамвайно-тролейбусному управлінні (далі - ОТТУ), правонаступником якого є КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, на різних посадах.

Згідно з наказом ОТТУ № 207/к від 02 квітня 1985 року позивача було звільнено по п. 2 ст. 40 КЗпП УРСР (за виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню роботи, і переходом на інвалідність 3-ї групи) з 05 січня 1985 року, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП УРСР, тобто звільнення позивача проведено за попередньою згодою органу профспілкової організації, членом якого була позивач, що підтверджується випискою з протоколу засідання президії профспілки ОТТУ № 12 від 21 березня 1985 року.

ОСОБА_3 не зазначила в чому полягає незаконність її звільнення, не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів щодо того, що протягом усього часу її роботи в ОТТУ їй недоплачували заробітну плату більш ніж в два рази.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 трудову книжку з записом про звільнення отримала у грудні 1985 року.

При порівнянні записів, які містяться у трудовій книжці позивача, та інформації, яка міститься у наданій суду відповідачем архівній довідці від 05 вересня 2003 року № 010/11-181, судом першої інстанції вірно встановлено, що трудовій книжці позивача не відображено наступні записи :

- про присвоєння кваліфікації водія тролейбуса 3-го класу з 23 квітня 1976 р. згідно наказу № 100/ к від 23 квітня 1976 р.;

- про переведення на полегшену працю слюсарем-ремонтником 1-го розряду за висновком ЛКК в зв'язку з вагітністю з 22 березня 1977 року згідно наказу № 26/ос від 21 березня 1977 року;

- про переведення водієм тролейбусу 3-го класу з 02 листопада 1978 року згідно наказу № 126/ос від 27 листопада 1978 року ;

- про переведення мийником - прибиральником рухомого складу 1-го розряду в цех профілактичних ремонтів з 03 жовтня 1980 року згідно наказу № 96/ос від 08 жовтня 1980 року;

- про переведення на полегшену працю продавцем з продажу абонементних талонів і білетів за висновком ЛКК з 23 грудня 1980 року по 04 січня 1981 року згідно наказу № 116/ос від 22 грудня 1980 року:

- про переведення вахтером гуртожитку № 8 на неповний робочий день з 14 грудня 1984 року згідно наказу № 812 від 13 грудня 1984 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивач не зазначила причину пропуску нею строків звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відновлення записів в трудовій книжці, а також не зверталася до суду з питання щодо поновлення цих строків.

На підставі вищевикладеного, районний суд дійшов до обгрунтованого висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відновлення записів в трудовій книжці.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не довела в суді свої вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правомірно вказав, що в цій частині вимог позивачу слід відмовити за їх недоведеністю, а в частині вимоги про відновлення записів в трудовій книжці слід відмовити в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Щодо позовних вимог позивача в частині перерахунку заробітної плати та виплати недоплаченої заробітної плати за період з 1976 року по 1981 рік, то в задоволені цих вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Крім того, районним судом правильно встановлено, що з 03 липня 1980 року позивач перебувала на квартирному обліку в ОТТУ складом сім'ї з двох осіб - вона та її син, 1977 року народження.

Після звільнення позивача з ОТТУ з 05 січня 1985 року відповідно наказу № 207/к від 02 квітня 1985 року, на спільному засіданні профспілки та адміністрації ОТТУ 06 червня 1986 року (протокол № 30) було прийняте рішення про зняття позивача з квартирного обліку в ОТТУ з передачею документів квартирного обліку за місцем проживання позивача в Малиновський райвиконком м. Одеси, але незважаючи на це адміністрація ОТТУ не передала до Малиновського райвиконкому м. Одеси облікову справу гр. ОСОБА_3 для взяття її на облік замісцем проживання, в зв'язку з тим, що ця облікова справа була втрачена.

В зв'язку з наведеним позивач вимагала стягнути з відповідача 60 000 грн., які вона витратила на оренду житла в період з 1976 року по 1988 рік.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене (позовна давність), встановлюється в три роки.

ОСОБА_3 не вказала причину пропуску нею строку звернення до суду з вимогою про відшкодування витрат, пов'язаних з орендою житла, та не зверталася до суду з питання щодо поновлення цього строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) сплив позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові.

Позивач не надала суду доказів на підтвердження того факту, що в період з 1976 року по 1988 рік вона орендувала житло, а також доказів щодо розміру грошових коштів, які вона витрачала на оренду житла, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

Отже, у задоволені позовних вимог позивача в частині вимог про відшкодування витрат, пов'язаних з орендою житла, судом вірно відмовлено в зв'язку з недоведеністю цих вимог.

На підставі вищевикладеного, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довела ті обставини, на які він посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про проведення перерахунку заробітної плати, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відновлення записів в трудовій книжці та відшкодування витрат, пов'язаних з орендою житла - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко