Справа №486/274/16-ц 03.10.2016 03.10.2016 03.10.2016
Справа №486/274/16-ц Головуючий першої інстанції Бобровський І.М.
Провадження №22-ц/784/2128/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 44
УХВАЛА

Іменем України

03 жовтня 2016 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, ОСОБА_6, Служба у справах дітей Южноукраїнської міської ради, про виселення,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №NKUCGA00000148, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 44 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк по 10 вересня 2017 року включно.

З метою забезпечення виконання зобовязання за зазначеним кредитним договором, того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_6, яка діяла від свого імені, а також від імені ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого останні погодилися відповідати за зобовязання за кредитним договором №NKUCGA00000148 від 11 вересня 2007 року, належним їм на праві приватної власності нерухомим майном та передали в іпотеку банку квартиру №75 в будинку №5, розташованому по бульвару Шкільному в місті Южноукраїнськ Миколаївської області.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримав, у звязку із чим виникла заборгованість, в рахунок погашення якої заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу.

Разом з тим, в зазначеній квартирі зареєстровані та продовжують проживати, на думку позивача, без належних правових підстав, відповідачі. Окрім того, останні зареєстровані у спірній квартирі без згоди іпотекодавця на реєстрацію, що є порушенням умов цивільно-правового договору.

Посилаючись на те, що на письмові звернення про добровільне звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку відповідачі не реагують, керуючись ст.40 Закону України «Про іпотеку», позивач просив суд виселити ОСОБА_4, ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з відповідачів на його користь судовий збір.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, третя особа ОСОБА_2 зазначав, що квартира, що є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому виселення мешканців квартири без надання іншого постійного житла є неможливим.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки передана в іпотеку квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, 11 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і позичальником ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено кредитний договір за №NKUCGA00000148, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 44 000 доларів США, з них 40 000 доларів США - на будівництво будинку і 4 000 доларів США - на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення до 10 вересня 2017 року включно (а.с.6-8).

З метою забезпечення виконання зобовязання за зазначеним кредитним договором, 11 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_6, яка діяла від свого імені, а також від імені ОСОБА_7 і ОСОБА_8, на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_9, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 05 вересня 2007 року за р.№5910, та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останні погодилися відповідати за зобовязання за кредитним договором №NKUCGA00000148 від 11 вересня 2007 року, належним їм на праві спільної сумісної власності майном, та передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 (а.с.9-11).

Свої зобовязання позичальник за вищевказаним кредитним договором не виконав належним чином, що стало підставою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №NКUCGA00000148 від 11 вересня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 11 вересня 2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59.6 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. (а.с.12-13).

Відповідно до виписки з домової книги про склад сімї та реєстрації від 22 березня 2016 року, в квартирі АДРЕСА_2 проживають та зареєстровано шість чоловік: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.45).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року відмовлено у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у квартирі №75 в будинку №5, що розташований по бульвару Шкільному в місті Южноукраїнськ Миколаївської області (а.с.75-77).

Згідно із ч.ч.1,2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст.109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК Української РСР).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, придбання предмета іпотеки не за рахунок кредитних коштів, чи навпаки, має правове значення для вирішення питання щодо надання постійного жилого приміщення чи з фондів житла для тимчасового проживання.

З огляду на те, що у справі, яка переглядається, квартиру, що є предметом договору іпотеки, придбано не за рахунок отриманого кредиту у вересні 2007 року, а в порядку приватизації житла на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла ВО ЮУ АЄС в місті Южноукраїнськ 28 грудня 1994 року за розпорядженням №3676, а також враховуючи відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права. При цьому, судом першої інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й обєктивно зясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача щодо реєстрації відповідачів у спірній кватирі після укладення договору іпотеки та без згоди банку, як іпотекодержателя, оскільки вимоги щодо неправомірності реєстрації останніх, а також не набуття ними права користування житлом за вказаних обставин, банком не заявлялися.

Твердження позивача про те, що положення ч.2 ст.109 ЖК Української РСР покладають на суд обовязок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачу при виселенні з іпотечного майна є помилковим, оскільки саме позивач повинен надати відомості про таке жиле приміщення, яке надається відповідачам одночасно з виселенням.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_11