Справа № 232/1608/12
Провадження № 4-с/127/166/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Коберник О.Л.,

за участю: заявника ОСОБА_1,

представника заявника адвоката ОСОБА_2,

заінтересованої особи ОСОБА_3,

представника заінтересованої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, за участю зацікавлених осіб головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3, Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці, про оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И В:

01.07.2016 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2016 року у виконавчому провадженні №48012145, що, на думку заявника, винесена в порушення вимог чинного законодавства, мотивуючи свої вимоги тим, що з 02.05.1992 року заявник перебуває на обліку в УПФ України у м. Вінниці. З 01.07.2000 року по 05.07.2011 року згідно ст.ст.23, 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» заявнику, як кандидату економічних наук, було призначено наукову пенсію за період трудової діяльності 34 роки 7 місяців 20 днів, набутих до впровадження системи персоніфікованого обліку до 19.07.1993 року. З 19.07.1993 року до 01.06.2011 року заявник не працювала.

З 01.06.2011 року по 30.06.2011 року заявник як інвалід ІІ групи працювала один місяць в системі персоніфікованого обліку і 05.07.2011 року подала до УПФ України у Ленінському районі м. Вінниці заяву з проханням про переведення її із пенсії наукової на пенсію за віком як інваліда ІІ групи.

Разом з тим, при переведенні заявника з наукової пенсії на пенсію за віком УПФ України своїми діями грубо порушив права та законні інтереси заявника як пенсіонера, діючи всупереч ч.3 ст.45, абз.1, 4, 5 ч.1 ст.40, ч.2 ст.27, ч.1 ст.25, ч.2 ст.24, ст.4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Вищезазначені порушення посадових осіб УПФ України у м. Вінниці встановлені постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року, яка ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 року залишена без змін.

Так, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року у адміністративній справі №232/1608/12 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання дій субєкта владних повноважень протиправними щодо перерахунку пенсії при переведенні з наукової на пенсію за віком, сплату різниці між фактично отриманою пенсією та належною до виплати та стягнення моральної шкоди, позов задоволено частково, визнано протиправними дії УПФ України щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії при переведенні пенсії із наукової на пенсію за віком в частині застосування величини оцінки одного року страхового стажу в 1,35% та застосування індивідуального коефіцієнта заробітної плати для обчислення пенсії величиною 2, 28248; зобовязано УПФ України в м. Вінниці провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 при переведенні із наукової пенсії на пенсію за віком з 05.07.2011 року згідно з вимогами ст.ст.24 ч.2, ч.4, 25 ч.1, 27 ч.2, 40 ч.1, 45 ч.3 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», при цьому: відновити ОСОБА_1 індивідуальний коефіцієнт заробітної плати для обчислення її пенсії величиною 2,45214 за період трудового стажу 415 місяців до 19.07.1993 року; оцінку одного року страхового стажу, що визначена в 1,35% застосувати лише до одного місяця стажу у системі персоніфікованого обліку з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року; двоскладовою формулою розрахунку обчислити ОСОБА_1 пенсію за віком за 415 місяців до 19.07.1993 року і за один місяць з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року в системі персоніфікованого обліку; зобовязано УПФ України в м. Вінниці виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою пенсією та належною для виплати пенсією згідно з ст.ст.24 ч.2, ч.4, 25 ч.1, 27 ч.2, 40 ч.1, 45 ч.3 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 05.07.2011 року по день перерахунку.

На підставі вищезазначеного рішення суду 06.07.2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено для виконання до УПФ України у м. Вінниці.

13.07.2015 року на адресу відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області надійшов лист УПФ України у м. Вінниці, з якого вбачалось, шо постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року виконана, проведено перерахунок пенсії і на підставі нового розрахунку пенсія ОСОБА_1 зменшується із 2 540,51 грн. до 1049 грн. При цьому, до вказаного листа було надано розпорядження №177108 від 10.07.2015 року, де був наведений розрахунок, який не відповідав вимогам, визначеним у рішенні суду.

Однак, не зважаючи на заперечення стягувача щодо дій боржника щодо виконання рішення суду головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 винесла постанову про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2016 року, мотивуючи це тим, що застосовувати рішення суду недоцільно, оскільки розмір пенсії стягувача зменшиться до 1049 грн. Заявник вважає вказану постанову протиправною, оскільки остання не відповідає вимогам закону.

А відтак, вищевикладені обставини стали підставою для звернення заявника до суду з даною скаргою, в якій просила поновити строк оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, винесеної 08.06.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3; визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження, винесену 08.06.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у скарзі.

Заінтересована особа головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 та представник заінтересованої особи УПФ України у м. Вінниці за довіреністю ОСОБА_4 заявлені вимоги не визнали та просили в задоволенні скарги відмовити у звязку з безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Так, згідно ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи з 02.05.1992 року заявник перебуває на обліку в УПФ України у м. Вінниці. З 01.07.2000 року по 05.07.2011 року згідно ст.ст.23, 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» заявнику, як кандидату економічних наук, було призначено наукову пенсію за період трудової діяльності 34 роки 7 місяців 20 днів, набутих до впровадження системи персоніфікованого обліку до 19.07.1993 року. З 19.07.1993 року до 01.06.2011 року заявник не працювала.

З 01.06.2011 року по 30.06.2011 року заявник як інвалід ІІ групи працювала один місяць в системі персоніфікованого обліку і 05.07.2011 року подала до УПФ України у Ленінському районі м. Вінниці заяву з проханням про переведення її із пенсії наукової на пенсію за віком як інваліда ІІ групи.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року, яка ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 року залишена без змін, у адміністративній справі №232/1608/12 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про визнання дій субєкта владних повноважень протиправними щодо перерахунку пенсії при переведенні з наукової на пенсію за віком, сплату різниці між фактично отриманою пенсією та належною до виплати та стягнення моральної шкоди, позов задоволено частково, визнано протиправними дії УПФ України щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії при переведенні пенсії із наукової на пенсію за віком в частині застосування величини оцінки одного року страхового стажу в 1,35% та застосування індивідуального коефіцієнта заробітної плати для обчислення пенсії величиною 2, 28248; зобовязано УПФ України в м. Вінниці провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 при переведенні із наукової пенсії на пенсію за віком з 05.07.2011 року згідно з вимогами ст.ст.24 ч.2, ч.4, 25 ч.1, 27 ч.2, 40 ч.1, 45 ч.3 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», при цьому: відновити ОСОБА_1 індивідуальний коефіцієнт заробітної плати для обчислення її пенсії величиною 2,45214 за період трудового стажу 415 місяців до 19.07.1993 року; оцінку одного року страхового стажу, що визначена в 1,35% застосувати лише до одного місяця стажу у системі персоніфікованого обліку з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року; двоскладовою формулою розрахунку обчислити ОСОБА_1 пенсію за віком за 415 місяців до 19.07.1993 року і за один місяць з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року в системі персоніфікованого обліку; зобовязано УПФ України в м. Вінниці виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою пенсією та належною для виплати пенсією згідно з ст.ст.24 ч.2, ч.4, 25 ч.1, 27 ч.2, 40 ч.1, 45 ч.3 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 05.07.2011 року по день перерахунку.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 06.07.2015 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 02.07.2015 року на підставі вищезазначеної постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 року.

Разом з тим, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень У ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_3 про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2016 року виконавче провадження №48012145 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа було закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту вказаної оскаржуваної постанови вбачається, що в ході проведення виконавчих дій спеціалістом Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради надано звіт від 02.09.2015 року про недоцільність застосування рішення суду, оскільки, величина пенсійної виплати значно зменшиться. У звязку з чим, повторно призначено іншого спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення, перерахунку і виплати адресних державних соціальних допомог і пенсій Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, який надав лист від 17.12.2015 року про недоцільність застосування рішення суду, оскільки після застосування розмір пенсії зменшиться до 1049 грн.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України і згідно з ч.2 цієї статті здійснюється державними виконавцями. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

У відповідності з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч.7 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Пунктом 11 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому ч.3 ст.75 цього Закону.

Згідно з ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст. 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

В силу положень ч.1 ст.89 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У відповідності до ч.2 ст.89 Закону у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що резолютивна частина постанови суду, викладена у виконавчому листі від 02.07.2015 року, носить зобов'язальний характер і не передбачає можливості звернення стягнення на майно чи кошти боржника. У той же час, застосування державним виконавцем положень п.11 ч.1 ст.49, ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» як підставу закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа, можлива лише при виконанні рішень майнового характеру, зокрема про стягнення грошових коштів або про звернення стягнення на майно. При цьому, державним виконавцем закінчено виконавче провадження не у зв'язку з тим, що постанову суду без участі боржника виконати не можливо, а у зв'язку з недоцільністю застосування рішення суду.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, є всі достатні підстави вважати, що головний державний виконавець діяв всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки невиконання судового рішення з посиланням на відсутність коштів на рахунку боржника не є поважною причиною та не може бути підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили і є обов'язковим до виконання та є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги скарги знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а тому підлягають задоволенню.

Окрім того, суд вважає за можливе зазначити, що представник стягувача ознайомилась із виконавчим провадженням та оскаржуваною постановою 29.06.2016 року, в той час із зазначеною скаргою заявник звернулась до суду 01.07.2016 року, а відтак заявником не пропущено строк звернення до суду з даною скаргою, передбачений ст.385 ЦПК України, а тому останній не підлягає поновленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11, 12, 25, 49, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.210, 383, 385, 386, 387 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №48012145, винесену 08.06.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: