АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/666/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Синецька Л.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Карпенко О. В.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» - Міщенка Андрія Леонідовича на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів , -

в с т а н о в и л а :

04 листопада 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що 15 вересня 2015 року він вирішив придбати в лізинг міні-трактор «Сінтай 180» 2015 року випуску, на що його спонукала інтернет - реклама ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», згідно якої вартість трактора становила 56000 грн.

Позивач зазначає у позові, що в офісі відповідача він підписав листок, на якому було вказано назву міні-трактора, рік його випуску, колір, а також ціну та суму, яку він був готовий за нього сплатити. Потім між ними було укладено договір фінансового лізингу № 000904, предметом якого, як він згодом дочитався, був автомобіль «Тойота ауріс» вартістю 370000 грн. На підставі даного договору, вислухавши поясненнями працівників товариства, він сплатив 37000 грн. в рахунок першого платежу і розраховував протягом трьох днів одержати зазначений міні трактор у власність з подальшою виплатою залишку його вартості.

Однак, предмет лізингу йому не був наданий, а заявивши про своє бажання розірвати укладений договір, і одержати назад сплачені кошти, позивач отримав відмову, оскільки підписаний ним договір не передбачає можливості розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. Після чого, ознайомившись більш детально з укладеним договором, позивач дізнався, що міні трактор йому може бути надано лише у користування протягом 120 днів з моменту адміністративного платежу, авансового платежу та комісії, за передачу предмету лізингу, а 37000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору, що сплачені кошти йому в повному обсязі добровільно не повернуть, тому його права як споживача ніяким чином не захищені, і гарантії отримання оплаченого майна за обіцяною ціною відсутні.

Позивач ОСОБА_7 вказує, що з тексту договору він дізнався про те, що в ньому не вказано, в якої особи буде придбано міні-трактор, яким чином, і де він повинен передаватися йому, як споживачеві, та не визначено конкретного строку виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Позивач ОСОБА_7 вважає, що даний правочин він уклав під впливом помилки, причиною якої, зокрема, стало помилкове сприйняття ним змісту і умов цього договору та фактичних обставин правочину, а також відсутність у нього юридичної освіти та наявність певних складнощів у вивченні ним змісту договору, який виготовлений дрібним шрифтом і має значний обсяг, що вплинуло на його волевиявлення, а у випадку вірного розуміння ним усіх умов договору позивач його б ніколи не уклав.

Позивач вважає, що укладений 15 вересня 2015 року між ним та відповідачем договір фінансового лізингу суперечить вимогам ст.ст. 203, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 6, 7, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним. Тому позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000904 від 15 вересня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути з відповідача на його користь виплачені ним в якості адміністративного платежу кошти в сумі 37000 грн. та витрати на правову допомогу.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року позов ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 000904 від 15 вересня 2015 року, укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_7.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», 01601, м. Київ, вул. Шовковична 42-44, КОД ЄРДРПОУ 39733392 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» МФО 380805 на користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, жителя АДРЕСА_1 виплачені ним в якості адміністративного платежу кошти в сумі 37000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», судовий збір у розмірі 974,40 грн. на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» - Міщенко А.Л. оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт посилається в апеляційній скарзі на те, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права. Просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів за безпідставністю.

Відповідач про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується даними судової повістки про вручення від 19.02. 2016 року, заяв та клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від представника відповідача на адресу суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 15 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» договір суперечить вимогам ст.ст. 203, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 6, 7, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому є підстави для визнання його недійсним.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними і обгрунтованими, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 15 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_7 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір № 000904 фінансового лізингу, предметом якого став транспортний засіб «Тойота ауріс».

15 вересня 2015 року позивач ОСОБА_7 на адресу адміністрації ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» написав заяву, із змісту якої вбачається, що між ним та товариством укладено договір № 000904 від 15 вересня 2015 року. Згідно вказаної заяви ОСОБА_7 просив надати йому транспортний засіб марки «Сінтай 180», 2015 року випуску, синього кольору, вказуючи при цьому ціну 56000 грн., з яких оплачено 37000 грн., що підтверджується даними квитанції (а. с. 19, 20).

Звертаючись до суду із позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, позивач ОСОБА_7 посилався на те, що під час підписання договору від 15 вересня 2015 року він вважав, що укладений 15 вересня 2015 року між ним та відповідачем договір суперечить вимогам ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсності.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно роз'яснення п. 19 Постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 12.2 вказаного договору встановлено, що в інших випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг, а також в рішенні суду взагалі відсутні будь-які докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача.

Колегія суддів вважає, що дані доводи апелянта не підлягають до задоволення, оскільки як було зазначено вище, договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу, а також договором з надання фінансових послуг, тому на правовідносини між сторонами розповсюджується положення Закону України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ст. 17 вказаного Закону, за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України.

Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту.

Згідно з вимогами ст. 21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_7, звертаючись до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» із заявою, просив надати йому транспортний засіб марки міні трактор «Сінтай 180», 2015 року випуску, синього кольору, тоді як із спірного договору вбачається, що даний договір укладений на придбання автомобіля «Тойота ауріс», а не міні трактора «Сінтай 180».

Як вбачається із статті 1 предмету договору фінансового лізингу, що на графі «марка/модель», укладеного договору, стоїть печатка, яка унеможливлює чітко прочитати назву транспортного засобу, який було передано позивачу у лізинг згідно спірного договору, на що звертає увагу в своїх вимогах позивач.

Не підлягають також до задоволення доводи апелянта про те, що 37000 грн. сплачено позивачем ОСОБА_7 по договору як адміністративний платіж, оскільки згідно з вказаним договором, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наданих доказів позивачем, не спростованих відповідачем, без попередньої сплати ОСОБА_7 на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» адміністративного платежу у сумі 37000 грн., що становить 10 % від вартості предмета лізингу - 370000 грн. (який, відповідно до умов договору поверненню не підлягає), договір між сторонами 15 вересня 2015 року не був би укладений.

Проте, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору», а також, чому розмір вказаного платежу на даному етапі правовідносин між сторонами є досить істотним, договором не визначено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, прийшов до правильного висновку, оскільки відповідачем не дотримано вимог чинного законодавства при укладенні спірного договору фінансового лізингу, що призвело до не надання товариством послуг, які були предметом договору, тому у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення позову та застосування наслідків його недійсності, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять суб'єктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» - Міщенка Андрія Леонідовича - відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :