У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Рівненського міського суду від 20 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 350 доларів США кредитної заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач висновок суду першої інстанції про пропуск ним строку позовної давності вважав помилковим.

Доводив, що у зв'язку із порушенням відповідачем кредитних зобов'язань у нього станом на 14 грудня 2015 року виникла кредитна заборгованість у розмірі 10 109, 74 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що з урахуванням збільшеного п'ятирічного строку позовної давності позивач мав право звернутися до суду із позовом до відповідача про стягнення відсотків за користування кредитними коштами упродовж п'яти років, тобто до 17 вересня 2014 року, а фактично пред'явив позов у суд лише 14 січня 2016 року, тобто за межами збільшеної позовної давності.

Отримані кредитні кошти позичальником до цього часу банку не повернуті, незважаючи на те, що кредитний договір не є розірваним або припиненим.

Пунктом 1.4. кредитного договору № 252608-CRED від 25 вересня 2008 року термін кінцевого погашення кредиту сторонами був визначений до 16 вересня 2009 року, а пунктом 5.7. кредитного правочину строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди банку та неустойки були збільшені до п'яти років.

Крім того, між сторонами було укладено договір № 252608-САRD про обслуговування карткового рахунку і обслуговування платіжної картки «мікрокредит» від 25 вересня 2008 року, в якому у пункті 1.1.1. вказано, що строк дії картки закінчується 02/11 року.

Згідно з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, в яких використовуються платіжні картки і визначені щомісячні платежі та кінцевий строк погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не у зв'язку із закінченням строку дії договору.

Оскільки позичальником кошти за кредитним договором у належному розмірі не повернуто, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної даності.

Тому враховуючи пред'явлені у справі позовні вимоги, заяву відповідача про застосування строків позовної давності та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України, позовні вимоги банку є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 252608-CRED, за яким відповідач отримав у банку 6 000 доларів США кредитних коштів строком до 16 вересня 2009 року під 24 % річних (а. с. 6-8).

Пунктом 1.4. кредитного правочину сторони визначили, що терміном повного погашення кредиту є 16 вересня 2009 року у порядку та строки, що встановлені графіком погашення кредиту та відсотків згідно з Додатком № 1 до кредитного договору, а пунктом 5.7. кредитного правочину строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди банку та неустойки збільшили до п'яти років.

Як видно з матеріалів справи, у порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач узятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 252608-CRED від 25 вересня 2008 року належним чином не виконав і станом на 14 липня 2009 року допустив заборгованість у розмірі 3 015, 75 доларів США, з яких: 2 801, 62 долар США - заборгованість за кредитом; 39, 76 доларів США - заборгованість за процентами, 32, 3 та 142, 07 долари США - штрафи.

У зв'язку із цим позивач ПАТ КБ „ПриватБанк" у 2009 році, скориставшись наданим йому законом та укладеним із відповідачем кредитним правочином правом вимагати дострокового повернення всього кредиту, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 015, 75 доларів США кредитної заборгованості за кредитним договором № 252608-CRED від 25 вересня 2008 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 23 жовтня 2009 року цей позов було задоволено у повному обсязі (а. с. 3).

Даних про виконання зазначеного судового рішення у справі немає.

В січні 2016 року кредитор ПАТ КБ „ПриватБанк" пред'явив до ОСОБА_1 даний позов, в якому позивач стверджував, що станом на 14 грудня 2015 року відповідач допустив заборгованість за кредитним договором № 252608-CRED від 25 вересня 2008 року у розмірі 10 109, 74 доларів США (з яких: 2 520, 89 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 588, 85 доларів США - заборгованість за процентами). Виходячи з власних розрахунків, позивач за мінусом коштів, які вже були стягнуті з відповідача заочним рішенням Рівненського міського суду від 23 жовтня 2009 року, просив суд стягнути з позичальника 3 350 доларів США заборгованості за відсотками (а. с. 1-5).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки умовами договору сторін були передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізували обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлювали самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Як було зазначено вище, сторонами термін повного погашення кредиту був визначений 16 вересня 2009 року у порядку та строки, які були встановлені ними у погодженому графіку погашення кредиту та відсотків згідно з Додатком № 1 до кредитного договору № 252608-CRED від 25 вересня 2008 року (а. с. 6, 8).

Проте до суду із даним позовом до відповідача кредитор звернувся лише у січні 2016 року (а. с. 1).

Тому, навіть зважаючи на переривання перебігу збільшеної сторонами до 5 років позовної давності, яке мало місце у 2009 році внаслідок пред'явлення банком першого позову до відповідача (наслідком якого стало заочне рішення Рівненського міського суду від 23 жовтня 2009 року), суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач, пред'явивши даний позов до відповідача лише у січні 2016 року, пропустив збільшений сторонами п'ятирічний строк позовної давності, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Поважних причин недотримання цього строку позивач суду не навів та про визнання його пропущеним із поважних причин суд не просив.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин місцевий суд, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, законно й обґрунтовано відмовив ПАТ КБ „ПриватБанк" у задоволенні його позову до відповідача, який був пред'явлений у даній справі.

Покликання апелянта на укладений сторонами договір № 252608-САRD про обслуговування карткового рахунку і обслуговування платіжної картки «мікрокредит» від 25 вересня 2008 року, в якому у пункті 1.1.1. зазначено, що строк дії картки закінчується 02/11 року, що, на думку апелянта, свідчить про дотримання банком п'ятирічного строку позовної давності, а також на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи і покликання суперечать змісту кредитного договору № 252608-CRED від 25 вересня 2008 року та додатку № 1 до цього правочину в частині порядку та строків погашення кредиту.

Крім того, як установлено судом, між сторонами кредитний договір у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку не укладався.

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: