Справа № 161/8786/16-ц Провадження № 22-ц/773/1613/16 Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Категорія: 39 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом. Вказувала на ті обставини, що її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належав житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 На випадок свої смерті останній залишив заповіт, у якому належну йому частину вказаного нерухомого майна заповів їй. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина за законом на іншу частину житлового будинку.

Крім того позивач вказувала, що після смерті батьків у встановлений законом термін, подавала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, проте нотаріусом у видачі свідоцтв про право на спадщину було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на дане спадкове майно.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить його скасувати як незаконне і необґрунтоване, прийняте судом першої інстанції, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок слід вважати самочинним будівництвом без належної реєстрації, а отже майном, яке не спадкується.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що з 20 травня 1945 року батьки позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 56). За час шлюбу ними на земельній ділянці загальною площею 600 кв. м., наданій на підставі рішення № 400 виконкому Луцької міської ради депутатів трудящих, по АДРЕСА_1 було побудовано житловий будинок, який згідно рішення № 857 виконкому Луцької міської ради депутатів трудящих прийнятий в експлуатацію, що підтверджується наявною в матеріалах справи технічною документацією на даний об'єкт нерухомого майна, витягами з будинкової книги та інвентаризаційної справи, архівною випискою Державного архіву Волинської області від 08.10.2004 року № 2928/1-20 (а.с. 16-21, 76-81, 105-119).

Однак свідоцтво про право власності на вказаний будинок не видавалось і державна реєстрація права власності на дане майно у КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» не проводилось.

1 червня 2004 року на спірний житловий будинок Волинським обласним бюро технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт, у якому власником будинку вказаний ОСОБА_4 (а.с. 76-81).

За таких обставин, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції, про те, що житловий будинок по вул. Дубнівський, 103 в м. Луцьку Волинської області належить до самочинного будівництва є передчасним і спростовується наведеними доказами.

Також встановлено, що 20 грудня 1984 року ОСОБА_4 склав і посвідчив у Першій нотаріальній конторі заповіт, яким належний йому житловий будинок, заповів своїй дочці ОСОБА_1 (а.с. 5). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 6).

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємець за заповітом ОСОБА_1, у встановлений законом строк, подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, а її мати ОСОБА_5 подала відповідну заяву про відмову від спадщини після смерті чоловіка (а. с. 23-24, 42).

Згідно ст. ст. 1223 ч. 1, 1269 ч. 1 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_1, як особа, визначена у заповіті та прийняла спадщину, має право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 1/2 частини спірного будинку.

Відповідно до ст. ст. 1261, 1267 ч. 1 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Крім того встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, яка була співвласником 1/2 частини спірного житлового будинку (а. с. 43). Після її смерті із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись діти померлої ОСОБА_1 і ОСОБА_3, набувши таким чином право на спадкування по 1/4 частині житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 52-56). Однак, як вбачається із постанов нотаріусів їм після смерті батьків було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, як за заповітом, так і за законом у зв'язку з відсутністю у спадкодавців правовстановлюючих документів на нерухоме спадкове майно та його реєстрації у відповідному реєстрі (а. с. 25, 27, 57).

Зазначені обставини справи та вказані правові норми дають підстави зробити висновок про те, що позивач ОСОБА_1, як особа, яка прийняла спадщину після смерті своїх батьків, має право на спадкування 3/4 частини спірного житлового будинку, який належав померлим.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено невідповідність зроблених висновків встановленим обставинам справи, що потягло за собою порушення норм матеріального права, то в силу вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2016 року в даній справі скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на 3/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: