_________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9347/14-ц
Провадження № 8/520/1/16
УХВАЛА

14.09.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року по цивільній справі №520/9347/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконкому Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ГО «Сонячне», про часткове скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, у звязку з нововиявленими обставинами,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду міста ОСОБА_2 знаходилась цивільна справа №520/9347/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконкому Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ГО «Сонячне», про часткове скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, в якій позивач просив суд:

- визнати п.1.11 Рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07 серпня 1998 року за № 771 «О передаче в частую собственность гражданам Украины земельных участков, расположенных в Киевском районе г. Одессы, для обслуживания жилых домов и хозяйственных построек» недійсним, з підстав його прийняття без належних на те підстав;

- визнати державний акт на право власності, виданий на ОСОБА_2, Одеською міською Радою народних депутатів від 28 грудня 1998 р. який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №1618, серії IV- ОД № 019846 не дійсним, з підстав порушень при його оформленні;

- визнати договір купівлі-продажу частки земельної ділянки ОСОБА_2З на користь ОСОБА_6 від 28.05.2003 р., зареєстрований в реєстрі №3771 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, серії ВАК №383020 недійсним, оскільки на думку позивача продавець не мала права розпоряджатися земельною ділянкою, отриманою у власність із порушенням закону;

- визнати державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01 серії ЯГ № 945895 від 20 грудня 2007 року на ОСОБА_6 недійсним, оскільки відсутність у неї підстав для отримання такого акту випливає з попередніх позовних вимог;

- визнати державний акт на право власності на земельну ділянку на ОСОБА_2, виданий Управлінням Держкомзему у м. Одеса від 06.11.2008 р., та зареєстрованому у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 31, серія ЯЖ № 474164 недійсним, оскільки відсутність у неї підстав для отримання такого акту випливає з попередніх позовних вимог;

- визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого право власності на земельну ділянку від ОСОБА_2 переходить до ОСОБА_4, що видано державним нотаріусом ОСОБА_7 від 27.03.2012 року за реєстровим номером 1-219 не дійсним та скасувати його реєстрацію у Поземельній книзі Управління Держземагенства у м ОСОБА_2 від 11.06.2012 року за реєстровим №301, оскільки відсутність у спадкодавиці прав власності на таку земельну ділянку випливає з попередніх позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконкому Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ГО «Сонячне», про часткове скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовлено. Після набрання цим рішенням законної сили, ухвалено скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті судом згідно ухвали №520/9347/14-ц від 08.12.2014 року. Скасовано заборону Першому Київському ВДВС ОМУЮ та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо демонтажу металевого паркану на межі ГО «Сонячне» та земельної ділянки №3-В, по вул. Костанді, в м. Одесі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8, що діяла в інтересах ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року залишено без змін.

Рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року набрало законної сили 16 квітня 2015 року.

Надалі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року, касаційні скарги ОСОБА_9, яка діяла в інтересах громадської організації «Соняне», та ОСОБА_8, яка діяла в інтересах ОСОБА_1 відхилено. Рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року залишено без змін.

16 грудня 2015 року ОСОБА_1 надав до Київського районного суду міста ОСОБА_2 заяву про перегляд рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року по цивільній справі №520/9347/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконкому Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ГО «Сонячне», про часткове скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, у звязку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 14.01.2016 року відкрито провадження по цивільній справі на підставі вищевказаної заяви ОСОБА_1 та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

У заяві ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року по цивільній справі №520/9347/14-ц на підставі п.1 ч.2 ст.361 ЦПК України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилався на те, що 24 листопада 2015 року при отримання документів з Департаменту архівної справи та діловодства, йому стало відомо про обставини, які існували час розгляду справи, але ці обставини не могли бути йому відомі на той час. 12 лютого 2014 р, суддею Прохоровим П.А. було винесене рішення, яке набрало законної сили 16 квітня 2015 р. на підставі ухвали апеляційного суду - головуюча суддя Троїцька Л.Л. У вимозі про визнання недійсним Рішення виконкому ОМР від 07.08.1998 р. №771, йому було відмовлено з тих підстав, що повноваження міськвиконкому «вбачалися» були делеговані за Рішенням ОМР від 16.05.1996 р. №83-XXII «Про внесення змін до генерального плану м. Одеси в частині збереження територій індивідуального та дачного фонду». Але в наданому архівом Рішенні від 16.07.1992 року ця встановлена обставина спростовується, оскільки в виявленому рішенні зазначено, що повноваження щодо змін Ген. плану міста залишаються у компетенції міської ради народних депутатів. Власне Рішення від 16.07.1992 р. №235-ХХІ про делегування повноважень міськвиконкому судом оцінено не було по причині його відсутності у матеріалах справи. Окрім того, мною також у Архіві було отримано протокол засідання виконкому ОМР №12 від 07.08.1998 р., на якому було представлено проект оскаржуваного рішення. Підпис посадової особи на цьому протоколі відсутній, що також має істотне значення при вирішенні питання недійсності оскаржуваного рішення.

Надалі представником ОСОБА_1 ОСОБА_10 були надані до суду письмові пояснення, в яких представник посилалась на те, що нею, за нововиявленими обставинами, до суду було надано Рішення міськради від 16.07.1992 р. №235-ХХІ «Про делегування повноважень виконкому міської Ради народних депутатів в регулюванні земельних відносин». Але, згідно з ч.3 ст.141 Конституції - статус голів, депутатів і виконавчих органів та їхні повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації визначаються законом, згідно зі ст. 144 Конституції - органи місцевого самоврядування діють в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Оскаржуване рішення №771 від 07.08.1998 р. було винесено, коли набрав чинності ЗУ «Про місцеве самоврядування» (12.06.1997 р.), яким звужувалися повноваження щодо делегування повноважень від міськрад до виконкому у сфері - земельних правовідносин. Згідна зі ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування» делегування повноважень щодо земельних відносин було визначено законом, та передача земельних ділянок у власність за делегованими повноваженнями цим законом не передбачено. Таким чином Рішення міськради від 16.07.1992 р. № 235 є діючим у частині, що не суперечить пункту б) ч.1 ст.33 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та до набрання чинності цього Закону. 20.11.2015 р., при зверненні до Департаменту архівної справи та діловодства нею було виявлено, що засідання виконкому на якому було нібито прийнято оскаржуване Рішення міськвиконкому, на справді не проводилося, про що свідчить відсутність підпису на протоколу засідання міськвиконкому від 07.08.1998 р., таким чином це Рішення взагалі не було прийнято на засіданні виконавчого комітету. Але це Рішення було підписано поза засідання, про що свідчить підпис в.о. першого заму міського голови ОСОБА_11, що є також незаконним. Згідно з ч. 6 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування», Рішення міськвиконкому має право підписувати тільки міський голова, ОСОБА_11 мав би право підпису за законом Рішень міськради, але не міськвиконкому (ст. 56 ЗУ «Про місцеве самоврядування»), якщо б він мав на це законні повноваження. Але, з 26 травня 1998 року по 23 вересня 1998 року, (саме в цей період було нібито підписано оскаржуване Рішення) на підставі п.3 Указу Президента ОСОБА_12 №511 «Про заходи забезпечення конституційних прав громадян, а також керівництва процесами життєдіяльності м. Одеси» - тимчасово, на період до обрання в установленому порядку міського голови, було призначено ОСОБА_13, але цей Указ було скасовано Указом Президента України від 29 травня 2006 року № 451, який було підписано «3» березня 2007 року Президентом України ОСОБА_14. Таким чином, протокол засідання від 07.08.1998 року не було підписано за відсутністю правомочного підписанта - голови міськвиконкому. Підпис в.о. першим заступником міськради рішень міськвиконкому законодавством не передбачено. У звязку з чим представник вважає, що рішення міськвиконкому від 07.08.1998 р. №771, за підписом в.о. першого заступника міськради ОСОБА_15 є незаконним та противоправним.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_10 підтримала заяву, просила суд її задовольнити, та надала до суду уточнення підстав позову, в яких зазначила, що 15 серпня 2016 р. у судовому засіданні представником Виконкому ОМР було подано нові документи до суду, про існування яких позивачеві відомо раніше не було: 1. свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 1993 року; 2. заяву до Одеської міської Ради ОСОБА_4 0.З. про передачу земельної ділянки у власність; З. тех. паспорт на домоволодіння у тому числі ОСОБА_2 від 1991 р. Щодо заяви ОСОБА_2 про передачу земельній ділянці до Одеської міської Ради, згідно абз. 3 ст.17 ЗКУ в редакції 1990 р.: « Громадяни, заінтересовані у передачу їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають про це заяву до сільської, селищної, міської Ради. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання та склад сім'ї» . У заяві бажаний розмір земельної ділянки не зазначено, тому ця заява є нікчемною та на її підставі не зрозуміло якою саме площею ОСОБА_2 бажає отримати земельну ділянку у власність, оскільки у своїй заяві ОСОБА_2 зазначає, що користується цією земельною ділянкою з 1969 року, тобто придбаною за договором купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння, тобто земельна ділянка, згідно з частиною домоволодіння складає 178,6 кв.м. Факт купівлі-продажу 1/10 домоволодіння підтверджується Договором купівлі-продажу від 1969 р., що знаходиться у матеріалах справи. Таким чином, з заяви слідкує, що ОСОБА_2 претендує на зем. ділянку розміром 178,6 кв. м, оскільки уся земельна ділянка домоволодіння складає 1786 кв. м, згідно з зазначеною площею земельної ділянки на усе домоволодіння, у Свідоцтві про право на спадщину від 1993 р. У рішенні суду першої інстанції за даною справою було зазначено, що «Існування підстав для визнання договору купівлі-продажу частини вказаної земельної ділянки, на які вказував позивач у судовому засіданні не встановлено, доказів щодо порушення новоутвореними земельними ділянками попередніх меж земельної ділянки, відведеної при переданні її у власність ОСОБА_2 суду надано не було». У наданому плані Техпаспорту від 23.08.1991 р. зазначені огородження під №2-16 та ці огородження були придбані ОСОБА_2 згідно Свідоцтва про право на спадщину. На стороні земельної ділянки, яка примикає до меж ГО «Сонячне» - розміром 41,18 м - між огородженнями №5, 15, 6 зазначена відстань - 0, 95 см, про існування якої позивач заявляв у первісному позові, та ці огородження зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_6 існують по теперішній час, хоча на документах цієї відстані вже не існує, та ГО «Сонячне» зазначено суміжним користувачем, яким, завдяки цьому зазору, спочатку не було. Окрім цього, була змінена довжина земельної ділянки, відносно Техпаспорту у технічній документації для отримання держакту ОСОБА_2 зі сторони вул. Костанді. Тобто Техдокументація на земельну ділянку ОСОБА_2 не відповідає Держакту, виданого на ОСОБА_2 Також, в обґрунтування позовної вимоги, щодо скасування Держакту, виданого на ОСОБА_6 представник вважає, що є також не відповідність проданої частини земельної ділянки первісному Держакту, виданого на ОСОБА_2, так у Держакті на ОСОБА_2 від 1998 року ніякого проїзду зі сторони ГО «Сонячне» не зазначено, тому що його ніколи не існувало. У технічній документації щодо складання Держакту на ОСОБА_6 організація проїзду на територію ГО «Сонячне» також не зазначена. У Техпаспорті від 1991 р. ніякого проїзду зі сторони ДБК «Сонячне» не має, а існує земельна ділянка міста розміром не менш ніж 0,95 м. Але, в додатку до акту встановлення в натурі меж земельної ділянки від 20.06.2004 р. є припис від руки, ніким не засвідчений належним чином, «ДБК «Сонячне» проїзд». Цей припис не може бути підставою для відображення його у Держакті ОСОБА_6, та відомості, щодо існування проїзду, зазначені у Держакті є фіктивними, що підтверджується Техпаспортом від 1991 року на домоволодіння за адресою: вул. Костанді 3-в, Держактом ОСОБА_2 від 1998 р., Технічною документацією на складання Держакту на ОСОБА_6 Згідно з Договором купівлі - продажу земельної ділянки від 08.05.2003 р., ОСОБА_2 продала частину земельної ділянки іноземці ОСОБА_6І, тобто ОСОБА_6 стала суб'єктом права спільної власності на землю. Згідно ч. 2 ст. 86 ЗК «Суб'єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи» - тобто іноземка ОСОБА_6 не мала права придбавати частину земельної ділянки, згідно ЗКУ від 2002 р. У даному випадку представник стверджує, що лише одна особа придбала земельну ділянку за цивільно-правовою угодою - це ОСОБА_6, ОСОБА_2 придбала земельну ділянку на підставі безоплатної передачі земельної ділянки до власності, що не є цивільно-правовою угодою у розумінні Земельного кодексу від 2002 р. На підставі чого, представник ОСОБА_1 ОСОБА_10 просить вважати нововиявленими обставинами по справі № 520/9347/14-ц: рішення ОМР від 16.07.1992 р. № 235-ХХІ; протокол № 12 від 07.08.1998 р. Виконкому ОМР; технічний паспорт від 23.08.1991 р. на домоволодіння за адресою: Костанді 3-в, м. Одеса; заяву ОСОБА_2 до ОМР від 11.08.1998 р.; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.02.1993 р.

Під час розгляду справи представник Виконавчого комітету Одеської міської ради був присутній у судових засіданнях, в яких заперечив щодо задоволення заяви ОСОБА_1

У судовому засіданні представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та представник ОСОБА_4 ОСОБА_16 заперечили щодо задоволення заяви ОСОБА_1, вважали її безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Представник ГО «Сонячне» у судовому засіданні підтримала заяву ОСОБА_1 та просила суд її задовольнити.

Суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 361 ЦПК України, рішення або ухвала суду, якою закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у звязку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду рішення у звязку з нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення, що підлягає перегляду, встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане / ч. 2 ст. 361 ЦПК/.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 362 ЦПК України заяви про перегляд рішення у звязку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Нововиявлені обставини це факти від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав та обовязків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти.

До нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Нова обставина, яка зявилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справи в порядку, встановленому ст. 361-366 ЦПК України.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими обставинами, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами.

Обставини, що виникли чи змінилися після прийняття судом рішення, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

В своїй заяві ОСОБА_1 просить суд переглянути рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2015 р. з тих підстав, що при вирішенні справи судом не було оцінено рішення Одеської міської ради від 16.07.1992 року №235-XXI та протокол засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради №12 від 07.08.1998 року. На думку ОСОБА_1 вказані документи не були оцінені судом про причині їх відсутності у матеріалах справи.

Із матеріалів справи вбачається, що копію рішення Одеської міської ради від 16.07.1992 року №235-ХХІ та бланк протоколу засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради №12 від 07.08.1998 року представник заявника отримала згідно із супровідним листом Департаменту архівної справи та діловодства 18.11.2015 року на інформаційний запит фізичної особи.

Обставини на які посилається заявник, як на нововиявлені, існували на момент розгляду справи, могли бути будь-який час безперешкодно отримані позивачем або його представником, тобто могли бути відомі позивачу або його представнику.

Крім того суд вважає за необхідно зазначити що, з рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12.02.2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року залишено без змін, вбачається, що судом було встановлено та зазначено, що посилання позивача на те, що рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 771 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок, за місцем розташування у Київському районі м. Одеси для обслуговування жилих будинків та господарських прибудов» виходить за межі її компетенції не відповідає дійсності, адже в зазначеному рішенні йде пряме посилання на рішення Ради народних депутатів від 16.05.1996 р. №83-ХХІІ «Про внесення змін до генерального плану м. Одеси в частині збереження територій індивідуального житлового та дачного фонду» яким передбачено зміну цільового призначення для забудови та обслуговування індивідуального житла та надано перелік районів, де допускається зміна цільового призначення. Разом з тим, відповідні повноваження Виконкому, виходячи з системного аналізу положень ст. 3 ЗУ України, ч. 13 ст.1 п.2 прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вбачаються делегованими та не суперечать Конституції, та іншому законодавству України. Крім того, доходячи висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позивачем вимог та відповідно відсутності підстав для скасування оскаржуваного п.1.11 Рішення виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 07.08.1998 року № 771 «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок, за місцем розташування у Київському районі м. Одеси, для обслуговування жилих будинків та господарських прибудов», суд враховував висновок Конституційного Суду України, викладений у рішенні № 7- рп/2009 від 16.04.2009 року при розгляді справи за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1, 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до якого органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Враховуючи вказане, суд, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 771 від 07.08.1998 року є саме ненормативним актом, оскільки воно було прийняте стосовно ряду конкретних осіб, підлягало одноразовому застосуванню та вичерпало свою дію фактом його виконання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 4 суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно з рішенням Одеської міської ради від 16.07.1992 року №235-ХХІ, вбачається, Одеська міська рада народних депутатів вирішила делегувати повноваження щодо регулювання земельних відносин в місті виконавчому комітету міської ради народних депутатів, крім випадків, передбачених в п.2.,а саме залишити в компетенції міської ради народних депутатів вирішення питань регулювання земельних відносин при: зміні затвердженого Генерального плану міста; розміщенні нових жилих районів та селитебних територій; розміщенні промвузлів і упорядкуванні існуючих промислових зон; розміщенні та розширенні промислових і комунальних підприємств поза промислових зон; розміщенні обєктів в історико-заповідної зоні міста; розміщенні обєктів, не передбачених генеральним планом міста; визначенні користування памятників історії і культури.

На думку заявника пункт 1 рішення Одеської міської ради від 16.07.1992 року №235-ХХІ, яким вирішено залишити у компетенції Одеської міської ради народних депутатів вирішень питання про зміну затвердженого Генерального плату міста, спростовує висновки суду про те, що Виконавчому комітету Одеської міської ради було делеговано повноваження щодо врегулювання земельних правовідносин.

У звязку з вказаним, суд зазначає, що рішення Одеської міської ради від 16.07.1992 року №235-ХХІ не випливає на юридичну оцінку спірних правовідносин, здійснену у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2015 року, оскільки пунктом 1.11. оскаржуваного рішення Виконкому Одеської міської ради №778 від 07.08.1998 року «Про передачу в приватну власність громадянам України земельних ділянок за місцем розташуванням у Київському районі м. Одеси для обслуговування жилих будинків та господарських споруд» не вносились зміни до Генерального плану міста ОСОБА_2.

Щодо посилань ОСОБА_17 та його представника ОСОБА_10 про те, що рішення виконкому Одеської міської ради №771 від 07.08.1998 року, згідно з яким ОСОБА_2 було видано у приватну власність земельну ділянку по вулиці Костанді в міста Одесі, площею 0,0865 га в межах, згідно з планом, є незаконним та протиправним, оскільки у протоколі засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради №12 від 07.08.1998 року відсутній підпис в.о. першого заму міського голови ОСОБА_11, який в свою чергу на той час також не мав права підпису, суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Так, згідно з наданого протоколу засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради №12 від 07.08.1998 року вбачається, що він не підписаний в.о. першого заму міського голови ОСОБА_11, що також зазначено у листі Департаменту архівної справи та діловодства від 18.11.2015 року за вих. 2914-А-11.1-21.

Однак з протоколу засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради №12 від 07.08.1998 року вбачається, що вирішувалось питання на засіданні стосовно усіх 36 проектів рішень, які прийняті без змін, а саме рішення з №780 по 815, які додаються до протоколу.

Тобто протокол засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради №12 від 07.08.1998 року не стосується прийнятого виконкомом Одеської міської ради рішення №771 від 07.08.1998 року.

Належних доказів в обґрунтування своїх вимог в цій частині ОСОБА_1 та його представником до суду не надано.

Суд також зазначає, що ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_10 до суду не подавались та не заявлялись клопотання щодо витребування належного протоколу засідання Виконавчого комітету Одеської міської ради на якому вирішувалось питання прийняття рішення №771 від 07.08.1998 року.

У своїх поясненнях та в уточненій заяві представник ОСОБА_1 ОСОБА_10 посилалась щодо: неправомірності отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.02.1993 року; заяви ОСОБА_2 про передачу земельної ділянки; не відповідності технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2, з держаним актом виданим на ОСОБА_2 та технічним паспортом від 23.08.1991 року.

Стосовно цих посилань, суд зазначає, що вищевказані обставини на які посилається представник ОСОБА_1 ОСОБА_10 нею не заявлялись, як підстава первісних позовних вимог, у звязку з чим вони не були предметом розгляду справи в суді першої інстанції, а саме при розгляді цивільної справи №520/9347/14-ц Київським районним судом міста ОСОБА_2 під головуванням судді Прохорова П.А., а також при перевірці законності та обґрунтованості рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12.02.2015 року в апеляційному суді Одеської області та Вищому спеціалізованому суді України з розглядцу цивільних і кримінальних справ.

Крім вищевказаного, представник ОСОБА_1 ОСОБА_10 також стверджувала та посилалась, що не погоджується з правовою позицією викладеною у рішенні Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12.02.2015 року стосовно неможливості придбання земельної ділянки не громадянами України та просила надати правову позицію щодо правомірності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.05.2003 року, однак суд зазначає, що це питання було предметом дослідження при розгляді: цивільної справи №520/9347/14-ц Київським районним судом міста ОСОБА_2, яким 12.02.2015 року було постановлено рішення, та предметом розгляду при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в суді другої інстанції апеляційному суді Одеської області. У звязку з чим, суд зазначає, що у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції позбавлений можливості надавати оцінку рішенню суду, що набрало законної сили, та було переглянуто судом другої інстанції.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45).

Також відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.2 ст.365 ЦПК України, розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року по цивільній справі №520/9347/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконкому Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ГО «Сонячне», про часткове скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, у звязку з нововиявленими обставинами задоволенню не підлягає, тому її слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 365 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду міста ОСОБА_2 від 12 лютого 2015 року по цивільній справі №520/9347/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Виконкому Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ГО «Сонячне», про часткове скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, у звязку з нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом пяти днів з дня проголошення ухвали, а особи, які не були присутні у судовому засідання протягом пяти днів з дня отримання ухвали суду.

Головуючий Калініченко Л. В.