справа № 243/1047/16-ц
провадження № 2/243/875/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року

Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві Хміль О.М.,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями ОСОБА_2 окружного адміністративного суду, -

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Словянського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями ОСОБА_2 окружного адміністративного суду.

Звертаючись з позовними вимогами до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду, позивач по справі просить суд визначити відповідальність ОСОБА_2 окружного адміністративного суду за незаконне вимагання грошей у нього в сумі 4 384 грн. 80 коп., та стягнути за рахунок державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 17000 грн. 00 коп.

Так, в обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 окружний адміністративний суд, навмисно, цілеспрямовано вчинив дії, що свідчать про ігнорування, недотримання, порушення Конституції України та законодавства, спрямовані на позбавлення позивача, який є громадянином України, його Конституційних прав. ОСОБА_2 окружний адміністративний суд суддя Чекменьов Г.А. порушив матеріальне, процесуальне право; використовував антитерористичну операцію проведену в Донецькій області з метою приховування некомпетентності; не зміг забезпечити вільний доступ та участь позивача у судовому засіданні 09 червня 2015 року. Порушив ст. 55, 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Проігнорував клопотання ОСОБА_1 від 02 липня 2015 року і по теперішній час не надав позивачеві копію постанови від 09 червня 2015 року з печаткою і підписами суддів. Керуючись незрозумілими доводами, переслідуючи невідомі цілі, відмовився приймати додаткові документи до розгляду.При цьому, будучи некомпетентним, непрофесійним суддею ігноруючи Конституцію України, Законодавство України, та фальсифікуючи Закон України "Про судовий збір" прийняв постанову 09 червня 2015 року про виплату позивачем 4384 грн.80 коп. судового збору.ОСОБА_2 окружний адміністративний суд суддя Чекменьов Г.А., своїми умисними діями заподіяв позивачу душевний біль, страждання та моральну шкоду. Відповідач несе відповідальність відповідно ст. ст. 55, 56 Конституції України.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявився, засобами електронної пошти надав суду клопотання про відкладення судового засідання. На заперечення відповідача вказав, що вважає, що рішення ОСОБА_2 окружного адміністративного суду щодо стягнення з нього судового збору є незаконним, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

Представник відповідача ОСОБА_2 окружного адміністративного суду, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи до судового засідання не зявився, натомість суду були надані письмові заперечення з проханням розгляд справи проводити без участі представника відповідача, провадження у даній цивільний справі закрити. У своїх запереченнях, представник відповідача зазначив, що у 2015 році в провадженні ОСОБА_2 окружного адміністративного суду знаходилася адміністративна справа № 805/1567/15-а за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання бездіяльності неправомірною, відшкодування матеріального збитку в сумі 449 329,48 грн. та морального збитку в сумі 77 000,00 грн. Постановою, суду від 09 червня 2015 позивачеві відмовлено у задоволенні позову. Вказане рішення було оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Ухвалою ОСОБА_2 апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2015 (у справі № 805/1567/15-а) постанова ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 залишена без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - без задоволення. Постанова ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 у справі № 805/1567/15-а набула законної сили 01 вересня 2015 та підлягає обовязковому виконанню. Завірена належним чином копія постанови суду від 09 червня 2015 перебуває в матеріалах справи № 805/1567/15-а. До теперішнього часу направити її позивачеві рекомендованим поштовим відправленням суду неможливо, оскільки відповідно Указу Президента України від 14.11.2014 № 875/2014, наказу ОСОБА_2 дирекції УД111 ІЗ «Укрпошта» від 26 листопада 2014 № 7/1-2300 та розпорядження Кабінету ОСОБА_3 України від 02 грудня 2015 №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність деяких розпоряджень Кабінету ОСОБА_3 України» УДППЗ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти до м. Макіївка. До теперішнього часу поштове обслуговування не відновлено. У позовній заяві ОСОБА_1 вимагає відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями ОСОБА_2 окружного адміністративного суду. У тексті позову викладена незгода позивача з рішенням ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 09 червня 2015.Безпідставним є посилання ОСОБА_4 на те, що суд не зміг забезпечити вільний доступ та його участь у судовому засіданні 09 червня 2015. Сторони у справі були належним чином повідомлені про вказану дату розгляду справи. Відповідно даних суду у КП «ДСС» 08 червня 2015 у суді була зареєстрована заява ОСОБА_1 б/н про розгляд справи без його участі. Фактично, вимоги позивача необгрунтовані і спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, що набуло законної сили. Відповідно пункту 3 частини першої статті 40 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховним Судом України була проаналізована судова практика у справах за позовами громадян до суддів про визнання їх дій (бездіяльності) неправомірними та стягнення шкоди. Зокрема, Верховним Судом України встановлено, що переважно такі позови подавалися в порядку адміністративного судочинства і за своїм змістом стосувалися незаконності дій (бездіяльності) та рішень судді в іншій справі, яку він розглядав раніше. За результатами проведеного аналізу Верховний Суд України вважає, що суди в цілому правильно застосовують норми чинного законодавства в зазначеній категорії справ, відмовляючи позивачам у відкритті провадження у справах чи закриваючи провадження у них. Мотивуючи рішення, суди переважно посилалися на те, що в розумінні частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства. У низці судових рішень оскарження дій (бездіяльності) та рішень судді в такий спосіб визначалось як втручання у здійснення правосуддя та посягання на незалежність суддів. Так, в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.02.2013 про перегляд ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 4 серпня 2010 року щодо відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до судді Верховного Суду України про визнання його дій неправомірними зазначалося, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Непоодинокими є справи за позовами громадян до суддів, поданими в порядку цивільного судочинства. Такі позови стосувалися переважно спростування інформації, викладеної в судовому рішенні, а також відшкодування моральної шкоди, завданої суддею під час здійснення правосуддя. У цих справах судді відмовляли у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства. Верховний Суд України звернув увагу судів на те, що відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та судами (відповідачами) такі правовідносини не виникають. Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. На переконання Верховного Суду України, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду (судді) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена також, у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008. У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «ОСОБА_6 де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). Елемент змісту верховенства права Європейський сд з прав людини розглянув у справі «Христов проти України» від 19.02.2009, «Нікітін проти Росії», «Савінський проти України» та «Бумареску проти Румунії», зазначивши, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Крім того, відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 № 8 «Про незалежність судової влади» рішення судів є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Також, пунктом 11 Постанови Пленуму ВАСУ від 13 червня 2007 № 8 визначено, що неприпустимим є втручання у діяльність судових органів, при цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється таке втручання. З огляду на наведене, просив суд закрити провадження у даній цивільній справі.

Оглянувши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із ст. 15 ЦПК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно п.п. 8, 9 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право фізичних та юридичних осіб, зокрема, на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Конституції України.

Згідно із ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1166 ЦК України відповідно до загальних підстав відповідальності за майнову шкоду, яка завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, та також завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно вимог ч.5, 6 ст. 1176 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного судового рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Позивачем не додано до матеріалів позовної заяви, а також не зазначено у самій позовній заяві, якими доказами підтверджується факт вчинення судом і суддею незаконних дій, які б призвели до порушення процесу розгляду адміністративної справи і постановлення незаконного судового рішення у адміністративній справі, що може бути підставою для звернення до суду з вимогами про відшкодування завданої такими діями шкоди.

Крім того, в своєму рішенні від 23.05.2001 року за № 6-рп/2001 Конституційний Суд України, зокрема, зазначив, що виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Отже, суди та судді при розгляді ними цивільних, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Однією із основних конституційних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з цього, рішення судів і відповідно до них, дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Так, як роз'яснено в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади», відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Пунктом 1 частини 2 статті 122 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «ОСОБА_6 де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте, в зазначеному вище випадку між позивачем та судом, суддею (відповідачами) такі правовідносини не виникають, і такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Основного закону України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вишу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судді, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України).

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку №3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій СМ/Яес (2010) 12 Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки).

Пунктом 1 частини 1 статті 205 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, аналізуючи вищенаведені норми законодавства, а також те, що предметом заявлених позовних вимог є оскарження процесуального рішення ухваленого суддею у адміністративній справі, яке на думку позивача заподіяло йому шкоди, суд приходить до висновку про неможливість призначити справу до судового розгляду та закрити провадження у справі, оскільки даний позов не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 56, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 122, 208-210, 293, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 окружного адміністративного суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями ОСОБА_2 окружного адміністративного суду.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвалу складено та підписано у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий суддя: О.В. Ільяшевич