АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», поданою через представника ОСОБА_1, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,

в с т а н о в и л а :

у січні 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просило в рахунок погашення заборгованості в розмірі 165 054 грн. звернути стягнення на автомобіль НОМЕР_1, згідно договору застави, шляхом його реалізації на публічних торгах відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» посилаючись на неналежне виконання відповідачами умов договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.07.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ «Порше Мобіліті» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що з моменту вчинення виконавчого напису до фактичного надходження грошових коштів минуло більше року. Договором передбачена сплата у еквіваленті на день платежу, а відтак заборгованість не є погашеною у повному обсязі. Крім того, позичальником не сплачено проценти за користування кредитними коштами. Суд не застосував ст. ст. 524, 533 та 625 ЦК України, які підлягали застосуванню. Крім того, суд не дослідив належним чином умови договору, зокрема п. 6.3 та 8.5, згідно з якими позивач мав право вживати заходи на свій розсуд для погашення боргу та такі витрати має оплачувати позичальник. Оскільки заборгованість існує вважає, що вимоги про звернення стягнення на предмет застави відповідають ст. 17 Закону України «Про заставу».

Справа № 754/1572/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/12080/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
У судовому засіданні представник позивача Андрейків О.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 50002882, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 127 231, 56 грн., що еквівалентно 15 854, 40 доларів США за курсом КІБ ПАТ «Креді Агріколь» 8,0250 грн./долар США, строком на 60 місяців зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля «VW», модель Polo, кузов № НОМЕР_2, об'єм двигуна 1390 куб. см., рік випуску 2012.

Сторони також домовились про надання ОСОБА_2 додаткових способів забезпечення виконання зобов'язань за договором у вигляді поруки третіх осіб. Поручителем ОСОБА_2 за договором виступила ОСОБА_3, яка підтвердила ознайомлення з умовами договору, шляхом його підписання.

28.02.2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1, якою надано останній додатковий кредит у розмірі 35 422, 91 грн., що еквівалентно 3 311, 58 доларів США на дату укладання договору з цільовим призначенням - оплата страхових платежів згідно з договором страхування, укладеним на виконання умов кредитного договору.

Згідно з п. 1.6 умов кредитування, виконання зобов'язання ОСОБА_2 за цим договором забезпечується заставою майна відповідно до укладеного сторонами договору застави автомобіля від 02.03.2012 року, за яким з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту ОСОБА_2 було передано у заставу автомобіль «VW», модель Polo, кузов № НОМЕР_2, об'єм двигуна 1390 куб. см., рік випуску 2012, д.н.з.НОМЕР_3, заставною вартістю 159 039, 45 грн..

Відповідно до положень п. 1.3.1 загальних умов кредитування, що становлять невід'ємну частину договору, розмір платежів, що підлягають сплаті ОСОБА_3 у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на день укладення договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору.

Позивачем у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення кредиту 03.07.2014 року на її адресу та адресу ОСОБА_3, як поручителя, було направлено вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка не була виконана.

Пунктом 3.3 кредитного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язана повернути позивачу в повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь - яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення.

На підставі заяви позивача 11.10.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. було вчинено виконавчий напис № 1607 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за договором у розмірі 176 614, 67 грн..

22.10.2014 року державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження № 45158896 щодо примусового звернення стягнення на предмет застави на підставі вищевказаного виконавчого напису.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2015 року ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка A.M., ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

26.10.2015 року ОСОБА_2 перерахувала кошти в розмірі 176 614, 67 грн. на виконання виконавчого напису нотаріуса.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність у відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач скористався своїм правом погашення суми заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису, який ОСОБА_2 було виконано. Оскільки вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних є похідними від вимог про звернення стягнення, вони також не підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення збитків, які понесені позивачем для супроводження виконавчого провадження, пошуку транспортного засобу та для підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості відповідно до кредитного договору та представництва інтересів позивача у суді суд виходив з того, що дані витрати не є збитками, а є витратами на правову допомогу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач відповідно до умов кредитного договору та положень ст. 1050 ЦК України, у зв`язку з порушенням позичальником умов договору щодо щомісячного погашення кредиту, скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї суми кредиту, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання.

У претензії, виставленій позичальнику та поручителю, а також у заяві про вчинення виконавчого напису позивачем вказана сума як прострочених платежів, так і повна сума всього залишку кредиту, а також проценти за користування кредитом та штрафні санкції.

Відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що включення повторно цих сум у позовні вимоги суперечить вимогам як чинного законодавства, так і умовам договору.

Доводи апеляційної скарги про те, виконавчий напис нотаріуса не виконувався протягом року не спростовують такі висновки суду, оскільки позичальник оскаржувала виконавчий напис нотаріуса у судовому порядку та виконавче провадження на час розгляду справи було зупинено. Дані обставини позивачем не заперечувалися. Після набрання рішенням суду, яким у задоволенні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, законної сили ОСОБА_3 сплатила на рахунок ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві 176 614,67 грн., тобто повністю ту суму, яка була зазначена у виконавчому написі нотаріуса.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса є одним із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (п. 5 ст. 26 Закону).

Відповідно до ст. 28 цього Закону звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або тієї частини цього зобов'язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги та/або звернення стягнення. Таке виконання може бути здійсненим у будь-який час до моменту продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження або до переходу права власності на нього до обтяжувача. У цьому разі обтяжувач не вправі вимагати від боржника або іншої особи, яка виконала зобов'язання, сплати інших сум.

Враховуючи, що до реалізації предмета застави повністю була виконана вимога про дострокове погашення всієї суми кредиту, процентів та штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про безпідставність позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку із включенням до розрахунку боргу того ж самого залишку кредитних коштів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач зазначив відповідачами як до позичальника, так і поручителя, проте будь - яких вимог до поручителя не заявляв. Договір застави укладено з позичальником ОСОБА_2, яка є одночасно і позичальником. ОСОБА_3 не є майновим поручителем.

Суд правильно виходив з того, що вимоги про стягнення інфляційних збитків, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, а також витрат на правову допомогу є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет застави. Оскільки у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави відмовлено інші вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Сторони ж визначили зобов`язання у кредитному договорі з перерахуванням до іноземної валюти, а тому такі вимоги позивача суперечать положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно визнав юридичний супровід справи витратами на правову допомогу колегія суддів вважає безпідставними. Із рахунку - фактури № 77 вбачається, що ТОВ «Юридична фірма Вернер» надавала позивачу допомогу у підготовці процесуальних документів та її працівники приймали участь у судових засіданнях, що відноситься до надання юридичної допомоги, яка стягується за правилами ст. 84, 88 ЦПК України. Оскільки у задоволенні позову відмовлено такі витрати стягненню не підлягають.

Позивачем також надано платіжне доручення про сплату ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» 12 363,03 грн. за юридично - консультативні послуги. Проте з акту надання послуг вбачається, що така оплата проведена за супроводження виконавчого провадження. Разом з тим, як зазначено вище виконавче провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса було зупинено, а після ухвалення рішення про відмову у позові про визнання виконавчого провадження таким, що не підлягає виконанню вимога позивача про сплату заборгованості була виконана у добровільному порядку. Витрат на розшук автомобіля, що перебуває у заставі ні позивач, ні ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» не несли. Відтак доводи апеляційної скарги про понесення збитків у розумінні ст. 22 ЦК України не можна визнати обґрунтованими.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді