Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР», товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-Агро», товариства з обмеженою відповідальністю «Едвєйс» про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, до якої приєдналося товариство з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР», та касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-Агро» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») звернулося до суду з указаним вище позовом, в якому просило:

- стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Амарант», яке в подальшому змінило найменування на товариство з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР» (далі - ТОВ «Луксор-УТР»), товариства з обмеженою відповідальністю «Полтав-Агро», яке змінило найменування на товариство з обмеженою відповідальністю «Луксор-Агро» (далі - ТОВ «Луксор-Агро»), та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2010 року та договорами поруки від 23 квітня 2010 року, яка станом на 24 жовтня 2014 року склала 12 468 769,93 доларів США та 9 374 грн 96 коп.;

- стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Амарант», яке змінило найменування на ТОВ «Луксор-УТР», та товариства з обмеженою відповідальністю «Едвєйс» (далі - ТОВ «Едвєйс») заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2010 року та договором поруки від 15 серпня 2013 року у сумі 1 000,00 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» посилалося на те, що 23 квітня 2010 року між ним та ТОВ «Амарант» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, з урахуванням змін, внесених договором від 28 листопада 2013 року, банк відкрив позичальнику мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у сумі 12 253 600,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредити у строки, встановлені графіком, але не пізніше 01 квітня 2016 року та сплатити проценти за користування наданими кредитами.

У зв'язку із порушенням позичальником умов п. 2.6.2 кредитного договору та керуючись п. 3.1.12 кредитного договору, банком на адресу позичальника була направлена вимога від 06 серпня 2014 року щодо дострокового повернення кредиту та сплати відсотків, яка була отримана боржником 11 серпня 2014 року, проте строк повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами сплинув, але кредитні кошти та відсотки позичальником не сплачені.

Позивач вказував, що унаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, станом на 24 жовтня 2014 року виникла заборгованість у загальному розмірі 12 468 769,93 доларів США, що складається з: несплаченої частки кредиту у розмірі 12 078 000,00 доларів США та несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 390 769,93 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог до відповідачів ТОВ «Луксор-Агро», ОСОБА_4, а також ТОВ «Едвєйс», позивач посилався на наявність договорів поруки, у зв'язку з чим вважав, що заборгованість за кредитом підлягає солідарному стягненню з усіх відповідачів, оскільки вони на вимоги не реагували; при цьому відповідальність ТОВ «Едвєйс» обмежувалася у 1 000,00 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 30 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ТОВ «Луксор-УТР», ТОВ «Луксор-Агро» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2010 року № 230410-КЛВ, договором поруки від 23 квітня 2010 року № 230410-П/1, договором поруки від 23 квітня 2010 року № 230410/П/2, станом на 24 жовтня 2014 року в сумі 12 468 769,93 доларів США (поточна заборгованість за тілом кредиту 12 078 000,00 доларів США та заборгованість за процентами 390 769,93 доларів США).

Стягнуто солідарно з ТОВ «Луксор-УТР», ТОВ «Едвєйс» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2010 року № 230410-КЛВ, договором поруки від 15 серпня 2013 року № 150813-П/Е в сумі 1 000,00 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Луксор-Агро» відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до якої приєдналося ТОВ «Луксор-УТР», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і закрити провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «Луксор-УТР», ТОВ «Луксор-Агро» та ТОВ «Едвєйс» про стягнення заборгованості, а в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ТОВ «Луксор-Агро», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив із того, що ПАТ «Банк Кредит Дніпро» свої зобов'язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, проте позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, на вимоги ні позивач, ні поручителі не реагували, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителів, які не надали доказів на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором або спростування грошового зобов'язання на зазначену позивачем суму.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Амарант», яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «Луксор-УТР», було укладено кредитний договір №230410-КЛВ, відповідно до умов якого, з урахуванням змін, внесених договором від 28 листопада 2013 року, банк відкрив позичальнику мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у сумі 12 253 600,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредити у встановлені графіком строки, але не пізніше 01 квітня 2016 року, та сплатити проценти за користування наданими кредитами.

Додатками № № 1, 2 до кредитного договору (в редакції від 28 листопада 2013 року) встановлено графік погашення отриманих кредитів, а саме: за отриманим кредитом у сумі 3 750 000,00 доларів США строк повернення становив до 20 грудня 2014 року; за отриманим кредитом у сумі 8 503 524,19 доларів США строк повернення частини кредиту у сумі 175 000,00 доларів США становив до 01 жовтня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та товариством з обмеженою відповідальністю «Полтав-Агро», яке змінило найменування на ТОВ «Луксор-Агро», було укладено договір поруки від 23 квітня 2010 року № 230410-П/1, між банком та ОСОБА_4 - договір поруки від 23 квітня 2010 року № 230410-П/2, між банком та ТОВ «Едвєйс» - договір поруки від 15 серпня 2013 року № 150813-П/Е, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед банком солідарно за порушення боржником своїх зобов'язань. При цьому солідарна відповідальність ТОВ «Едвєйс» обмежена сумою у розмірі 1 000,00 доларів США.

У зв'язку з порушенням боржником умов п. 2.6.2 кредитного договору, керуючись п. 3.1.12 кредитного договору, банком на адресу відповідачів були направлені вимоги від 06 серпня 2014 року про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків (а. с. 112-118, т. 1).

Звертаючись до суду з указаним позовом, банк посилався на те, що станом на 24 жовтня 2014 року виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, у зв'язку із чим просив стягнути з відповідачів 12 468 769,93 доларів США, з яких заборгованість за кредитом становить 12 078 000,00 доларів США та заборгованість за процентами - 390 769,93 доларів США

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України), при цьому у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що кредитор, який належним чином виконав свої зобов'язання та надав кредит, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема одночасне право вимоги до боржника і поручителів.

За викладених вище обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди врахувавши ненадання відповідачами будь-яких доказів на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором або іншого розрахунку на спростування розміру заборгованості грошового зобов'язання на загальну суму 12 468 769,93 доларів США, а також врахувавши часткове виконання боржником грошового зобов'язання за кредитним договором, що підтверджує факт визнання ним грошових зобов'язань, з урахуванням презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення вказаної заборгованості з відповідачів у солідарному порядку.

При цьому згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України суди надали належну правову оцінку усім наданим сторонами доказам, правильно зазначивши, що заборгованість обчислена згідно вимог закону та умов договору.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційним судом при перегляді рішення суду першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та враховано роз'яснення, викладені у п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог ст. ст. 15-16, ч. 2 ст. ЦПК України при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції не приймає до уваги доводи касаційних скарг щодо неврахування судами правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15, оскільки зі змісту позовних вимог убачається, що предмет і підстава позову стосується належного виконання зобов'язань за кредитним договором, правовий захист якого регулюється положеннями ЦК України, а договори поруки мають додатковий (акцесорний) характер і укладаються саме для забезпечення виконання кредитного зобов'язання, і поручитель як і позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники (ст. 554 ЦК України).

При цьому кредитор вимагав виконання зобов'язання за кредитним договором в солідарному порядку як боржником, так і поручителями, а не ставив питання про його виконання окремо або боржником, або його поручителем, а тому його вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв'язку із наведеним колегія суддів погоджується із аналогічними правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 07 листопада 2012 року у справі № 6-129цс12, від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-102цс12, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, а також у постановах від 24 червня 2015 року у справі № 6-255цс15 і від 30 вересня 2015 року 2 справі № 6-1348цс15, які прийняті пізніше, ніж постанова від 01 липня 2015 року, на яку посилалися заявники., а тому колегія суддів погоджується з висновками, викладеними Верховним Судом України саме в цих постановах.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо нерозглянутих судом зустрічного позову та клопотань ОСОБА_4, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції зазначено про їх наявність в матеріалах справи, які не були розглянуті згідно із ч. 1 ст. 11, ст. 123 та ст. 168 ЦПК України, у зв'язку із відсутністю заявників в судових засіданнях та інших учасників процесу, а також з урахуванням того, що від останніх не надходило жодних клопотань про їх підтримання або можливість розгляду справи (або відповідних заяв чи клопотань) за їх відсутності.

З огляду на викладене вище колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Доводи, наведені в касаційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, до якої приєдналося товариство з обмеженою відповідальністю «Луксор-УТР», та касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Луксор-Агро» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська