Справа № 645/9274/13-ц
Провадження № 4-с/645/34/16
УХ В А Л А

Іменем України

16 грудня 2016 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.,

при секретарі Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про повернення виконавчих документів стягувачу, визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_2 та зобовязання вчинити певні дії, зацікавлені особи: Фрунзенського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5,

встановив:

ОСОБА_1звернувся до суду із даною скаргою.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилався на те, що 18 листопада 2013 року Фрунзенським райсудом м. Харкова було ухвалене рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики на користь заміненого кредитора. 18 червня 2014 року були видані девять виконавчих листів про стягнення солідарно з боржників на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики на користь заміненого кредитора в сумі, еквівалентній 52 056 дол. США, неустойки за прострочення виконання зобовязання - 1 080 000 грн., а також судового збору в розмірі 1 147 грн. Так, 11 липня 2014 року державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_2 JI М. винесено девять постанов про відкриття виконавчих проваджень. Пройшло більш ніж два роки та до цього часу стягувачем не отримано від державної виконавчої служби жодної інформації про те, чи виконано рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк і відповідно ст. 11 Закону зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Боржники свого зобов'язання з повернення боргу добровільно не виконали, а права стягувача продовжують бути порушеними.

З огляду на це ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця та ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.06.2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності гараж 300 за адресою м. Харків, пров. Червоностудентський, 12-А, але відносно цього майна не було зроблено ніяких дій, тому просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_2, в провадженні якого перебувають виконавчі провадження № 44656340, № 44653360, № 44653592, № 44654474, № 44652395, № 44653863, № 44656572, № 44657053, № 44656771, щодо невиконання рішення Фрунзенського райсуду м. Харкова від 18.11.2013 року, в тому числі шляхом реалізації нерухомого майна, зобовязати державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ фактично виконати рішення суду та стягнути судові витрати на правову допомогу в розмірі 4640,00 грн., а також визнати неправомірними та скасувати девять постанов державного виконавця державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про повернення виконавчих документів стягувачу.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву з проханням слухати справи за його відсутністю.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду надала заяву з проханням слухати справи за її відсутністю.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду скарги повідомлялась належним чином, раніше через канцелярію суду були надані письмові заперечення по суті скарги, в яких представник проти задоволення скарги заперечувала та які залучені до матеріалів справи.

ОСОБА_1, представник Фрунзенського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а також ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду скарги були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення або розгляд скарги за їх відсутності до суду не надали.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, виконавчі провадження та надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 10 кінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» із змінами, внесеними згідно із Законом № 1730-VІІІ від 03.11.2016 року, скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (що діяла на момент вчинення відповідної дії) державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до цього Закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобовязаний вжити передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина 3 статті 11 цього закону містить перелік прав державного виконавця, користуючись якими він має здійснювати виконавчі дії.

Частиною 1 статті 31 ЦПК України передбачено, що державний виконавець зобовязаний доводити до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження про вчинення виконавчих дій засобами поштового звязку шляхом надсилання їм простою кореспонденцією, а копії таких постанов як про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документу стягувану відповідно до статті 47 цього Закону надсилати рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 386 ЦПК України скарга на дії чи бездіяльність державного виконавця розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується.

Судом встановлено, що 27 червня 2014 року в порядку, передбаченому ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», представником ОСОБА_8 через канцелярію Фрунзенському ВДВС ХМУЮ подано девять заяв про відкриття виконавчих проваджень із доданими до них оригіналами виконавчих листів.

11 липня 2014 року державним виконавцем Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_2 Л М. винесено девять постанов про відкриття виконавчих проваджень.

З копій девяти постанов за № 44656340, № 44653360, № 44653592, № 44654474 № 44652395, № 44653863, № 44656572, № 44657053, № 44656771, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що державним виконавцем Згоннік Л.М. 26 березня 2015 року прийнято постанови про повернення виконавчих документів стягувачу у звязку з оголошенням мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення в іноземній валюті від 03.06.2014 року № 1304 -VII.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції відмовлено та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року скасовано і ухвалено нову, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_9 в провадженні якого перебувають виконавчі провадження № 44656340, № 44653360, № 44653592, № 44654474, № 44652395, № 44653863, № 44656572, № 44657053, № 44656771, щодо невиконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року. В іншій частині скаргу залишено без задоволення.

Ухвала суду набрала законної сили.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 в частині визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_9 в провадженні якого перебувають виконавчі провадження № 44656340, № 44653360, № 44653592, № 44654474, № 44652395, № 44653863, № 44656572, № 44657053, № 44656771 задоволенню не підлягає, оскільки дані обставини вже встановлені ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.08.2016 року, яка набрала законної сили.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про повернення виконавчих документів стягувачу суд приходить до наступного.

В описовій та мотивувальній частині постанов ВП №№ 44654474, 44653592, 44653863, 44656340, 44653360 міститься лише фраза про оголошення законом України мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, в постанові ВП № НОМЕР_1 зазначено, що майно, на яке оголошено розшук, протягом року не виявлене, в постановах ВП №№ 44657053, 44656771 та ВП № 44656572 зазначено, що майно боржника, на яке може бути звернено стягнення, відсутнє. Доказів, які б підтверджували вказані у постановах обставини, Фрунзенським ВДВС не надано, а матеріали справи таких не містять.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 48606838 від 27.11.2015 року, наданої заявником ОСОБА_1, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить гараж 300, який розташований за адресою: м. Харків, провулок Червоностудентський, 12-А, а також ? частина квартири АДРЕСА_1.

В своїх письмових поясненнях представник ОСОБА_7 даний гараж був проданий декілька років тому, угода була укладена нотаріально та чому новий власник не зареєстрував своє право власності належним чином відповідачі пояснити не можуть.

Проте, з наданих до суду доказів вбачається, що державним виконавцем не було вчинено всі передбачені статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання, а саме, він не скористався такими правами: звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання (п.10 ч.3 ст.11); викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції (п.11 ч.3 ст.11); у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням поліцейських, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення (п.15 ч.3 ст.11); у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (п.18 ч.3 ст.11).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що обґрунтування скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Фрунзенського ВДВС у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_2 знайшло своє підтвердження, адже державним виконавцем не було вчинено всі можливі та визначені законом заходи для примусового виконання судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

З урахування викладеного, суд приходить до висновку, про наявність підстав для визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 про повернення виконавчих документів стягувачу за виконавчими провадженнями № 44656340, № 44653360, № 44653592, № 44654474, № 44652395, № 44653863, № 44656572, № 44657053, № 44656771.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Що стосується вимоги про зобовязання державного виконавця вчинити певні дії, в тому числі шляхом реалізації гаража № 300 за адресою: м. Харків, провулок Червоностудентський, 12-А, то дана вона задоволенню не підлягає, оскільки суд не може підміняти орган державної виконавчої служби, який діє в межах закону. Крім того слід зауважити, що згідно письмових пояснень представника ОСОБА_7 даний гараж був проданий декілька років тому, угода була укладена нотаріально та чому новий власник не зареєстрував своє право власності належним чином відповідачі пояснити не можуть.

Що стосується вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В п. 48 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано в п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження витрат на правову допомогу до скарги заявника був доданий договір про надання правової допомоги із товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» з доданою до нього калькуляцією-рахунком про перелік наданих в рамках цієї справи робіт (послуг) з надання правової допомоги, а також квитанція до прибуткового касового ордера про сплату послуг з надання правової допомоги у визначеному договором та додатком до нього розмірі в сумі 5220 грн. 00 коп.. Крім того, суду надано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зі змісту якої вбачається, що основним видом економічної діяльності підприємства є діяльність у сфері права, наказ по підприємству про визначення особи, відповідальної за представництво інтересів скаржника в ході розгляду справи та копія диплому цієї особи про набуття нею вищої освіти за спеціальністю «Правознавство».

За таких обставин, вимога про компенсацію скаржнику витрат на правову допомогу за рахунок відділу державної виконавчої служби є обґрунтованою.

Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

В матеріалах справи надано калькуляцію, відповідно до якої було витрачено 09 годин для надання правової допомоги.

Проте суд вважає необхідним зауважити, що категорія скарг на дії державного виконавця відноситься до категорії, які не потребують багато зусиль щодо їх складання, витребування додаткових доказів, направлення запитів, складного аналізу документів, поглиблених юридичних знань. У звязку чим, вважає з урахуванням тривалості та обсягу справи для необхідності ознайомлення з нею, аналізу нормативного матеріалу, надання консультації, складання скарги достатньо 3 години.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» ст. 8 встановлено, що у 2016 році мінімальна заробітна плата: у місячному розмірі: з 1 травня становить 1450 грн.. При цьому суд бере до уваги саме мінімальний розмір заробітної плати станом на 1 травня, 40% від якої становить, 580 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити вказану вимогу про стягнення витрат на правову допомогу частково на суму 1740 грн. 00 коп. (580,00х3).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 387 ЦПК України,за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 383 -387ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44656340.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44653360.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44653592.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44654474.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44652395.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44653863.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44656572.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44657053.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Згоннік Л.М. від 26.03.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 44656771.

Стягнути з Фрунзенського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 1740 (одна тисяча сімсот сорок) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд міста Харкова в 5-денний строк з дня проголошення ухвали, а в разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -