У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2016 та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він з 9 червня 2011 року відповідно до укладеного із товариством з обмеженою відповідальністю «Айболит» (далі - ТОВ «Айболит») трудового договору був прийнятий на посаду директора Феодосійської філії ТОВ «Айболит», що підтверджується наказом від 9 червня 2011 року № 75.

Наказом від 29 липня 2013 року № 92-к позивача звільнено з посади директора Феодосійської філії ТОВ «Айболит», за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

ОСОБА_4 зазначає, що в день звільнення роботодавець не повідомив його про нараховані суми, належні при звільненні та не провів з ним будь-яких розрахунків, стосовно належних йому виплат, як щодо заробітної плати так і щодо невикористаних днів щорічної відпустки за період роботи з 9 червня 2011 року по 29 липня 2013 року, чим порушив його право на оплату праці та отримання компенсації за невикористану відпустку.

Також роботодавець не надав йому для ознайомлення копії наказу про звільнення, у зв'язку з чим ним була направлена письмова заява до відповідача з проханням надати копію вказаного наказу, однак до даного часу копії наказу про звільнення він так і не отримав.

Позивач вказує, що за період роботи з 9 червня 2011 року по 29 липня 2013 року відповідач систематично не повідомляв його про розмір нарахованої заробітної плати, що мало наслідком неотримання ним даних грошових коштів.

Оскільки повідомлення про нарахування грошових коштів позивачу не надавалося, то ним за основу взята заробітна плата, що вказана в індивідуальних відомостях про застраховану особу - його, ОСОБА_4, від 11 лютого 2014 року, що видана пенсійним фондом України у формі виписки. Із зазначеної виписки убачається, що загальний розмір заробітної плати за період з 9 червня 2011 року по 29 липня 2013 року складає 31 887 грн 60 коп.

Позивач також зазначає, що заборгованість по заробітній платі за липень 2013 року відповідачем перерахована йому на картковий рахунок.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив задовольнити позов та стягнути з ТОВ «Айболит» на його користь: заборгованість по заробітній платі у розмірі 28 720 грн 55 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 289 грн 39 коп., середній заробіток за час затримки виплати належних сум у розмірі 26 086 грн 50 коп., а разом 57 096 грн 44 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Айболит» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 18 550 грн 66 коп.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Айболит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням положень ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року « 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки повний розрахунок зі ОСОБА_4 в день його звільнення проведений не був, а саме: не була виплачена заробітна палата за липень 2013 року та компенсація за невикористану відпустку, всього на суму 2 595 грн 08 коп., і повний розрахунок проведено лише 16 червня 2014 року.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2016 та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта