Справа № 461/1392/16 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/5114/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Наталії Петрівни про усунення від права на спадкування,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Наталії Петрівни про усунення від права на спадкування - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд не забезпечив повноту дослідження всіх обставин. Ті обставини, які суд вважає встановленими, не були доведені в судовому засіданні. Зазначає, що є не об'єктивними висновки суду про те, що позивачка створювала перешкоди відповідачеві та його дружині в доступі до батька, шляхом заміни замків, а також не допускала його до батька. Зазначає, що жодних перешкод позивач не чинила, а заміна замків не могла бути перешкодою в доступі до батька, адже його в квартирі вже не було, він перебував в с.Конопниці. Замки ж вона замінила, бо не хотіла, щоб хтось перебував в їхній з чоловіком квартирі, де зберігалися їхні особисті речі. Також, зазначає, що відповідач відмовлявся доглядати за хворим батьком, який перебував у безпорадному стані та догляд фактично був повністю покладений на неї та її доньку. Батько відповідача був не лише безпорадним, а й визнаний недієздатним судом. Зазначає, що судом наведено покази учасників процесу, які не відповідають дійсності та не надано жодної оцінки показам свідків зі сторони позивача. Крім цього, судом не здобуто доказів перешкод відповідачу у спілкуванні його з батьком. З жодними заявами в правоохоронні органи чи в суд з цього приводу він не звертався.

У судове засідання третя особа не з'явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримання апеляційної скарги, відповідача та його представника в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інтенції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 1224, 1261 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, та відмовляючи у задоволенні позову, - виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 15.04.2015 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 180. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, яка складається із 7/8 частин квартири АДРЕСА_1, що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 2.12.1993р., №10340. В Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу №57410212, спадкодавцем якої значиться ОСОБА_7, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 5.05.2015 року №40301770. Як вбачається з матеріалів справи, згідно ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є дружина-позивачка ОСОБА_2 та син - відповідач ОСОБА_4 Судом встановлено, що ОСОБА_7 дійсно в період з 30 жовтня 2010р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок перенесеного інсульту став інвалідом 1-ої групи, не міг самостійно пересуватись, не був спроможний себе обслуговувати, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, потребував опіки, що стверджується медичними довідками та рішенням Галицького районного суду м.Львова від 7.06.2012р. З листопада 2010 р. по квітень 2011 року ОСОБА_7 перебував в квартирі на вул. Кобилянської в м.Львові, де йому надавали допомогу та опікувались дружина ОСОБА_2 та члени родини; зокрема, сини ОСОБА_4 та ОСОБА_8, їх дружини. Щодо матеріального забезпечення хворого ліками проблем не було, оскільки останній отримував пенсію, мав суттєві заощадження; у часі загострення хвороби дружина та сини по черзі цілодобово перебували та ночували біля хворого і надавали всю необхідні допомогу. Ці факти сторонами не оспорюються. Однак, в подальшому між ними почали виникати конфлікти, непорозуміння. ОСОБА_2 поміняла замки у квартирі, чим утруднила доступ відповідачу до батька, із-за цього також були сварки. Відтак, на «сімейній раді» було вирішено, що ОСОБА_2 забирає чоловіка до села Конопниця, де він буде більше на свіжому повітрі і їй легше буде за ним доглядати. Сини допомагатимуть в утриманні. Також, допитані свідки пояснили, що позивач дуже сумлінно опікувалась чоловіком, доглядала його та забезпечувала необхідним лікуванням. Також, позивач визнала та підтвердили двоє свідків про перешкоди, які чинила позивач у спілкуванні з ОСОБА_7, як його синові (відповідачу по справі), так і дружині сина. Тобто, як вказано судом, - із аналізу доказів і обставин справи не убачається, що відповідач умисно ухилявся від надання допомоги батькові, відповідно заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження, тому судом відмовлено у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

За змістом ч.3 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

П.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Отже, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення ж особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже ухилення характеризується умисною формою вини. Отже вирішуючи такого роду справи суд повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Отже лише при одночасному настанні вказаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось, гр. ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно в період з 30 жовтня 2010 р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок перенесеного інсульту став інвалідом 1-ої групи, не міг самостійно пересуватись, не був спроможний самостійно себе обслуговувати, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, потребував опіки.

У період з жовтня 2010 року по квітень 2011 року таку опіку здійснювали сторони, а також інший син померлого ОСОБА_8

Після квітня 2011 року таку опіку до смерті ОСОБА_7 надавала позивач.

Посилаючись на ухилення від опіки свого батька відповідачем, тобто ухилення від надання як фізичної, матеріальної, фінансової та будь-якої іншої допомоги у період з квітня 2011 року по день смерті, умисно, знаючи, що така батькові необхідна, - позивач просила задовольнити позовні вимоги та усунути позивача від спадкування за законом після його померлого батька.

Зважаючи на наведені вимоги закону та їх тлумачення у Постанові Пленуму Верховного Суду України слід встановити факт необхідності утримання спадкодавця, факт перебування його у безпорадному стані, а також поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо утримання, надання допомоги, необхідність їх для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Як вбачається із пояснень сторін, зокрема, і самої позивачки необхідності в утриманні спадкодавець не потребував. Так, з часу отримання інсульту він дійсно не міг самостійно пересуватись, не був спроможний самостійно себе обслуговувати, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, однак матеріально, необхідними коштами для утримання був забезпечений. Так, як ствердила сама позивач, вона, у період після ухвалення судом рішення про визнання ОСОБА_7, недієздатним та призначення її його опікуном, тобто з червня 2012 року, отримувала пенсію ОСОБА_7, допомогу, що йому щомісячно надавав його колишній роботодавець (приблизно 800 грн. на місяць), а також вона зняла кошти із депозитних рахунків, оформлених на спадкодавця у розмірі 7 тисяч євро та 10 тисяч доларів США та вказаних коштів для утримання ОСОБА_7 було достатньо. Найважчим був період з квітня 2011 року по червень 2012 року, оскільки у цей період вона не могла користуватись коштами ОСОБА_7, а він особисто цього не міг зробити через стан здоров'я.

На думку колегії суддів, факт ненадання утримання відповідачем спадкодавцю у період з квітня 2011 року по червень 2012 року не свідчить про його ухилення від надання такого, оскільки, як вбачається із пояснень сторін, а позивачем не спростовано та визнається, - у вказаний період відповідач об'єктивно був змушений проживати у іншому населеному пункті, а саме м.Івано-Фанківську у зв'язку із характером роботи та перебуванні на його утриманні двох неповнолітніх дітей. Крім цього, у вказаний період належну допомогу та утримання йому надавала самостійно позивач та жодних доказів про те, що такої було недостатньо для належного утримання, догляду, опіки ОСОБА_7, - суду не представлено.

Крім цього, як вказують обоє сторін та ствердила, зокрема, і позивач, у цей період, після квітня 2011 року між сторонами мали місце напружені відносини, мала місце конфліктність у стосунках та позивач вважала, що відвідини відповідачем ОСОБА_7 негативно впливають на останнього.

Після переїзду позивача із ОСОБА_7 у село Конопницю, у будинок, що, як вказує позивач, належить її доньці, вона не допустила відповідача до батька при намаганні відвідати останнього, оскільки на її думку це знову ж негативно впливало на ОСОБА_7, а крім цього вона не була власником будинку. Про факт недопуску її до ОСОБА_7, коли той перебував у с.Конопниця ствердила і дружина відповідача.

Після 2012 року як вбачається із пояснень сторін, і знову самої позивачки ОСОБА_7 фактично додаткової допомоги в утриманні догляді, опіці від відповідача не потребував, оскільки вони мали для цього кошти, надавали таку як вона з донькою, так і найнята ними особа із медичною освітою.

Зважаючи на вказане, а також відсутність доказів про те, що позивач зверталась до відповідача про необхідність додаткових коштів, додаткової фізичної допомоги чи іншої підтримки, тощо з його боку, оскільки ОСОБА_7 перебуває у безпорадному стані та потребує допомоги саме від нього, оскільки допомоги та опіки, що вона надає, як офіційно призначений судом опікун, недостатньо, колегія суддів вважає, що доказів про те, що спадкодавець фізично чи матеріально не міг самостійно забезпечити умови свого життя без допомоги відповідача, а останній достовірно знаючи про це ухилявся від такої - немає.

Тому, жодних доказів про те, що відповідача на підставі ч. 3, ч. 5 ст. 1224 ЦК України слід усунути від права на спадкування майна батька позивачем не подано, а судом відповідно не здобуто. Враховуючи вказане, підстав для задоволення позову - немає, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні такого слід вважати таким, що відповідає обставинам, що мають значення та вимогам закону. Апеляційну скаргу відповідно слід відхилити, як необґрунтовану.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник