АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/626/16 Доповідач - Жолудько Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4; ОСОБА_5, його представника- Редькви Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 борг за договором позики від 27 липня 2010 року в сумі 1 140 275 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 6 090 грн. судового збору (по 3 045 грн. з кожного) та 2 289 грн. витрат на правову допомогу (по 1 144 грн. 50 коп. з кожного).

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року вирішено стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6 борг за договором позики від 27 липня 2010 року в рівних частках, а саме по 570 137, 50 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що оригінал розписки знищений і не відповідає копіям, які надані позивачами. Вказує на те, що поданий в судове засідання документ носить сліди умисного пошкодження і по своїй формі не відповідає копіям. Наголошує на тому, що судом першої інстанції не долучено до матеріалів справи доказів, поданих нею на підтвердження фіктивності вказаної розписки. Також стверджує, що 27.07.2010 року не була присутня під час укладення її колишнім чоловіком договору позики у формі спірної розписки, оскільки в цей день разом з ним була в іншому місці.

Зазначає, що розписка не містить зобов'язання про повернення коштів, оскільки в ній не зазначена дата повернення коштів, а тому не може вважатися доказом укладення сторонами договору позики. Крім того, судом не доведено факту наявності у позивачів коштів для передачі відповідачам у борг.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній, просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційної скарги не визнали і пояснили, що судом було повно і обєктивно встановлені обставини справи й ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, про час і місце його повідомлений належним чином.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід частково задовольнити.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_5 укладеного в інтересах сімї договору позики, ним було порушено права позивачів, які підлягають захисту шляхом стягнення з нього та його колишньої дружини- відповідачки ОСОБА_1 в рівних частках на користь обох позивачів суми боргу в розмірі 1 144 0275 грн.

Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині стягнення з відповідачів суми боргу на користь обох позивачів, оскільки висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, що в силу ст. 309, ч. 1, п. 3 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині та зміни рішення суду в цілому.

Судом установлено, що з 18 квітня 1996 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2015 року (а.с. 92).

27 липня 2010 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 кошти в сумі 47 000 дол. США на строк до 01.01.2014 року з метою придбання квартири.

Вищевказане стверджується розпискою від 27 липня 2010 року. Зазначена розписка підписана позикодавцем ОСОБА_6, позичальником ОСОБА_5 та свідками ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с. 11).

У згаданій розписці позичальник ОСОБА_5 зазначив про те, що йому відомо, що позичені кошти належать ОСОБА_3, який на день складання розписки знаходився за межами України і який надав згоду на цю позику.

Згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно 29.09.2010 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру № 79, що знаходиться за адресою: вул. Чалдаєва,1, у м. Тернопіль, на підставі договору купівлі-продажу ВРА 703984, посвідченого 07.09.2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстром № 1812 (а.с. 30).

ОСОБА_5 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за договором позики, внаслідок чого станом на час розгляду справи в суді не повернув позику в сумі 47 000 доларів США.

Згідно із розрахунком заборгованості, наданим представником позивача, заборгованість за договором позики від 27.07.2010 року становить 2 091 240 грн., з яких: 1 076 065 грн. - основна сума позики, 322 819 грн. - 3 % річних за користування чужими коштами та 692 356 грн. - інфляційні втрати.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 боргу за договором позики від 27.07.2010 року не відповідає.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047, ч. 2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 1049, ч.ч. 1, 3; 1050, ч. 1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625, ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування вищевказаних статей ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

На підтвердження укладення з ОСОБА_5 договору позики ОСОБА_6 суду була надана копія розписки від 27.07.2010 року, оригінал якої зберігається у позивачів, та був досліджений судом першої та апеляційної інстанції. Сам відповідач ОСОБА_5 визнає свій борг у сумі 47 000 доларів США та свій обов'язок повернення цієї суми.

До суду апеляційної інстанції представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 було подано оригінал розписки від 27.07.2010 року, який долучений до матеріалів справи.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967 цс 15.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як убачається зі змісту договору позики (розписки) від 27.07.2010 року, його сторонами є ОСОБА_5 (позичальник) і ОСОБА_6 (позикодавець).

Суд, ухвалюючи рішення, не звернув на це уваги і стягнув суму боргу одночасно на користь двох позивачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_6, хоча, ОСОБА_3 не є стороною договору позики від 27.07.2010 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання щодо виплати ОСОБА_6 суми боргу в розмірі 47 000 доларів США не виконав, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 1 076 065 грн. та 64 210 грн. - 3% річних від простроченої суми боргу, із зробленим судом перерахунком яких колегія погоджується.

Виходячи з того, що договір позики було укладено у доларах США, а не в національній валюті, а тому при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом підставно був урахований офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком на день ухвалення судового рішення, та не врахований індекс інфляції, який установлений відносно гривні, а не іноземної валюти.

Предметом договору позики між сторонами була іноземна валюта в сумі 47 000 доларів США, яка відповідно до Закону України Про індексацію грошових доходів населення не підлягає індексації.

З огляду на вказане, колегія суддів уважає, що судом першої інстанції мотивовано відмовлено позивачам у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 692 356 грн.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про безгрошовість даного договору позики колегія до уваги не приймає, оскільки нею не доведено факту не отримання грошей за цим договором, а також відповідно до вимог ст. 1051, ч. 2 ЦК України доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, не може ґрунтуватися на показаннях свідків.

Крім того, факт позики коштів повністю визнано відповідачем ОСОБА_5, який також підтвердив, що позичені кошти витрачені на потреби сім'ї, а саме: придбання квартири № 79, що знаходиться за адресою: вул. Чалдаєва,1 у м. Тернопіль.

Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що вищевказаний договір позики укладений відповідачем в інтересах сім'ї, а одержане за договором використане на її потреби, а тому судом обґрунтовано застосовано до вказаних правовідносин положення ст. 65 СК України.

Наведене стверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно 29.09.2010 року про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на квартиру № 79, що знаходиться за адресою: вул. Чалдаєва,1 у м. Тернопіль, на підставі договору купівлі-продажу ВРА 703984, посвідченого 07.09.2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстром № 1812, оглянутою в суді апеляційної інстанції будинковою книгою, у якій є відомості про реєстрацію14.10.2010 року відповідачів разом з трьома дітьми за адресою: АДРЕСА_1.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано доводів ОСОБА_1 щодо відсутності в розписці від 27.07.2010 року істотних умов договору позики, колегія суддів до уваги не бере, оскільки в розписці зазначена як сума позики, так і дата-01.01.2014 року, до якої позичені кошти мають бути повернуті позикодавцю.

Твердження ОСОБА_1 про недоведеність матеріалами справи факту наявності в позивачів коштів для надання позики колегія до уваги не приймає, оскільки ця обставина для вирішення даного спору не має правового значення.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за інші кошти, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Безпідставними є посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач ОСОБА_5 мав би можливість повернути суму позики, якби дійсно її отримав, шляхом реалізації належного йому на праві власності будинку із землею і пасікою, оскільки це є її припущеннями, які не спростовують установлені судом обставини і не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про знищення оригіналу розписки є також безпідставними, так як оригінал розписки був оглянутий судом першої інстанції та поданий суду апеляційної інстанції й долучений до матеріалів справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів уважає, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_6 боргу за договором позики від 27.07.2010 року слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суму боргу за вказаним договором позики в рівних частках. У задоволенні позову ОСОБА_3 до відповідачів про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.

У решті рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі ст.ст. 526, 533, 625, ч.2; 1046, 1047, ч.2; 1049, ч.ч.1,3, 1050, ч.1 ЦК України, ст.ст. 65, 73 СК України та, керуючись ст.ст. 307, ч. 1, п. 3; 309, ч. 1, п. 3; 313; 314; 316; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року і додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року змінити.

У частині стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_6 боргу за договором позики від 27.07.2010 року в сумі 1 140 275 грн. в рівних частках, а саме: по 570 137,50 грн. з кожного рішення суду скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути в рівних частках з ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суму боргу за договором позики від 27.07.2010 року в розмірі 1 140 275 грн. по 570 137 грн. 50 коп. з кожного.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 27.07.2010 року відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_10