АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року про відмову в забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.11.2016 відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення заяви. Вказує, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про необґрунтованість вжиття такого виду забезпечення позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову виходив з необґрунтованості вжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус КМНО Незнайко Є.В., в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.09.2016, укладений між відповідачами та посвідчений третьої особо за реєстровим № 2075.

При цьому, слід зазначити, що жодних інших вимог щодо нерухомого майна, яке було предметом договору купівлі-продажу позивачем не заявлено.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.10.2016 відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову позивач вказував, що ним пред'явлено позов щодо нерухомого майна, яке він повинен був успадкувати і, яке, на його думку, незаконно було відчужене відповідачем ОСОБА_5, а отже з метою унеможливлення подальшого відчуження відповідачем ОСОБА_6 спірного нерухомого майна слід забезпечити позов шляхом накладення арешту на це майно.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Крім того, ч. 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору, реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши відповідні норми процесуального права, врахувавши зміст позовних вимог, дані про особу відповідача та належність йому спірного майна, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення даного позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову не відповідає позовним вимогам.

Так, зокрема, позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, проте не заявлено жодних вимог стосовно права позивача на це майно (визнання права власності, витребування майна тощо), а тому виконання можливого рішення суду за даними позовними вимогами не залежить від перебування майна у власності відповідача чи іншої особи.

Крім цього, обраний позивачем вид забезпечення позову не є співмірним з заявленими позовними вимогами з огляду на те, що задоволення даного позову, тобто визнання недійсним договору купівлі-продажу автоматично не породжує жодних майнових прав позивача на це майно.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість постановленої ухвали не впливають.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України, підставами для відхилення скарги на ухвалу суду першої інстанції і залишення ухвали без змін є постановлення судом першої інстанції ухвали з додержанням вимог закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог процесуального закону, а тому підстави для її скасування судом апеляційної інстанції відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312 п.1, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року про відмову в забезпеченні позову - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва