Провадження № 2/760/235/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перші Українські Телемаркетингові Системи", третя особа - ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

19.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги просив визнати незаконним та скасувати наказ №29-к від 11.03.2014 р. виданий Головою Загальних Зборів Учасників Товариства ОСОБА_3 про звільнення з роботи працівника Товариства - директора Товариства за сумісництвом ОСОБА_1 згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України; визнати звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним та поновити ОСОБА_1 на посаді директора за сумісництвом ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи"; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 10425,00 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно наказу №5-к від 05 квітня 2012 р. він приступив до виконання обов'язків директора ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи" за сумісництвом з 5 квітня 2012 р. на умовах неповного робочого дня тривалістю 4 години з 5-ти денним робочим тижнем, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Посилається, що утворення і відкликання виконавчого органу Товариства відноситься до компетенції загальних зборів товариства п. "г" ч. 5 ст. 41 ЗУ "Про господарські товариства".

Згідно наказу №29-к від 11 березня 2014 р. за підписом Голови Загальних Зборів Учасників Товариства "Перші Українські Телемаркетингові Системи", позивача було звільнено з 11 березня 2014 р., за прогулом без поважних причин, згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначає, що звільнення за ініціативою власника може здійснюватися тільки за рішенням загальних зборів учасників, а не будь-якого іншого органу господарського товариства.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства щодо підстав і порядку його звільнення, як директора ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи". При цьому посилався на те, що звільнення відбулося з особистих мотивів роботодавця, зокрема, внаслідок звернення позивача до правоохоронних органів щодо неправомірних дій власника ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи" .

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ №29-к від 11.03.2014 року та поновити його на посаді директора за сумісництвом ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи".

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2014-09.09.2015 року в розмірі 10425,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов з урахуванням уточнень підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що під час прийняття рішення Загальними Зборами Учасників ТОВ «ПУТС» 11 березня 2014 року, оформленого протоколом №2-2014, про звільнення директора товариства ОСОБА_1 жодних порушень вимог статей 60, 61 Закону України «Про господарські товариства» та Статуту товариства вчинено не було, оскільки відповідно до статуту ТОВ «ПУТС» обрання та відкликання членів виконавчого органу відноситься до виключної компетенції загальних Зборів Учасників товариства, а відповідні Збори вважаються правомочними, якщо на них присутні учасники (або їх Представники), що мають у сукупності більш ніж 60% голосів.

Крім того зазначили, що 11.03.2014 року під час появи на робочому місці звільненого ОСОБА_1 у присутності трьох осіб йому пропонувалось дати пояснення причини відсутності упродовж трьох робочих днів на робочому місці та ознайомитися з наказом про звільнення, проте останній відмовився, а вимоги про проведення розрахунку від нього не надходило.

Окрім того посилалися, що належних та допустимих доказів того, що позивач був відсутній на робочому місці з 05.03.2014 року по 07.03.2014 року з поважних причин, останнім не надано.

За таких обставин вважають, що заявлені позивачем вимоги щодо незаконності дій відповідача та порушення чинного законодавства при його звільненні, є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, представники відповідача просили відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд до відома не поставила.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно наказу відповідача за №5-к від 05 квітня 2012 року позивач приступив до виконання обов'язків Директора за сумісництвом з 5 квітня 2012 року на умовах неповного робочого дня тривалістю 4 години з 5-ти денним робочим тижнем, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом згідно штатного розпису (т.1 а.с.8).

Відповідно до п. "г" ч. 5 ст. 41 ЗУ "Про господарські товариства", утворення і відкликання виконавчого органу товариства входить до компетенції загальних зборів товариства.

В свою чергу проведення загальних зборів товариства, у тому числі з питань звільнення директора, має проводитись виключно з додержанням вимог ст. 60, 61 ЗУ "Про господарські товариства" щодо порядку скликання та прийняття рішень.

Тобто, звільнення за ініціативою власника може здійснюватися тільки за рішенням загальних зборів учасників.

Згідно ст. 47 ЗУ "Про господарські товариства", виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор).

Згідно ст. 62 ЗУ "Про господарські товариства" у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства.

Судом встановлено, що згідно наказу №29-к від 11 березня 2014 року, на підставі Протоколу №2-2014 від 11.03.2014 р. Загальних зборів Учасників ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи", позивача було звільнено з займаної посади, в зв'язку з прогулом без поважних причин, згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.9).

Також з наказу № 29-к від 11 березня 2014 року вбачається, що згідно актів №1 від 05.03.2014 р., №2 від 06.03.2014 р., №3 від 07.03.2014 р. комісією встановлено факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці без поважної причини ( т.1 а.с. 110-112).

Наказ про звільнення позивача підписано головою Загальних Зборів Учасників Товариства ОСОБА_3.

Відповідно до підпункту 7.5.3. Статуту ТОВ «ПУТС» обрання та відкликання членів виконавчого органу відноситься до виключної компетенції загальних Зборів Учасників товариства. Згідно підпункту 7.7.1. Статуту ТОВ «ПУТС» Загальні Збори Учасників Товариства вважаються правомочними, якщо на них присутні учасники (або їх Представники), що мають у сукупності більш ніж 60% голосів.

Єдиним учасником ТОВ «ПУТС» правомочними вирішувати будь-які питання, які належать до його компетенції, був на момент прийняття рішення ОСОБА_3.

За таких обставин, суд вважає доводи позивача щодо порушення вимог чинного законодавства щодо порядку проведення та ухвалення рішення Загальними Зборами ТОВ «ПУТС», є необґрунтованими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З цих приписів можна зробити висновок, що основною ознакою прогулу є відсутність працівника на роботі без поважної причини.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідно виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Крім того, ст.149 КЗпП України передбачає, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із послідуючими змінами)також роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Так, згідно Протоколу № 1-2014 Загальних Зборів Учасників ТОВ «Перші Українські Телемаркетингові Системи» від 05.03.2014 року вбачається, що була створена комісія для фіксації факту відсутності працівника Товариства - Директора Товариства ОСОБА_1 на робочому місці у складі: Голови комісії - ОСОБА_4, члена комісії - ОСОБА_5, члена комісії - ОСОБА_6, а також встановлення місцезнаходження та причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці (т.1 а.с.109).

Згідно актів № 1 від 05.03.2014 року, № 2 від 06.03.2014 року, № 3 від 07.03.2014 року за підписом членів комісії для фіксації факту відсутності працівника на робочому місці ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вбачається, що 05.03.2014 року, 06.03.2014 року та 07.03.2014 року в період з 09:00 год. по 18:00 год. за київським часом, Директор ТОВ «Перші Українські Телемаркетингові Системи» ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без повідомлення причин (т.1 а.с.110-112).

Так, з копії заяви про злочин, поданої до Печерського РУ МВС України у м. Києві вбачається, що 05.03.2014 року ОСОБА_1 діючи від імені та в інтересах підприємства знаходився в даній установі , т.я останнім подавалися документи про вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.с.10).

Як вбачається з поданої заяви, позивачем, як директором було повідомлено про викрадення печатки підприємства, здійснення банківських операцій на користь громадянина Ізраїль ОСОБА_9, тобто власника ТОВ "Перші Українські Телемаркентингові Системи".

З листа Печерського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 07.04.2014 року за № 54/2068 також вбачається, що ОСОБА_1 06.03.2014 року були подані заяви про вчинення кримінального правопорушення та інших подій, які були зареєстровані за №№ 7132, 7131.

За таких обставин, оцінюючи матеріали справи, суд вважає, що позивач був відсутній на робочому місці 05.03.2014 та 06.03.2014 року з поважних причин.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на спростування акту № 3 від 07.03.2014 року про відсутність позивача та робочому місці 07.03.2014 року без поважних причин, позивачем суду не надано.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердила обставини викладені в акті №3 від 07.03.2014 року та відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом дня 07.03.2014 року.

Також, свідок ОСОБА_6 підтвердила, що 11.03.2014 року під час появи на робочому місці ОСОБА_1 йому було запропоновано дати пояснення про причини відсутності упродовж трьох робочих днів на робочому місці та ознайомитися з наказом про звільнення, проте останній відмовився.

Оцінюючи покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 у сукупності з наявними матеріалами справи, суд приймає їх до уваги в якості належних та допустимих доказів по справі в підтвердження відсутності позивача на роботі ТОВ «Перші Українські Телемаркетингові Системи» 07.03.2014 року без поважних причин.

Покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 суд не приймає до уваги, оскільки даному свідку не відомі обставини звільнення позивача з роботи чи відсутності його на робочому місці 07.03.2014 року, що є предметом доказування у даній справі.

Та обставина, що позивач був відсутній на роботі 07.03.2014 року, також підтверджується актом ПАТ «ПЕРША УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА» за №4 від 07.03.2014 року, який був складаний за основним місцем роботи позивача.

При цьому, суд враховує ту обставину, що фактичне місце знаходження ТОВ «Перші Українські Телемаркетингові Системи», де позивач працював за сумісництвом та ПАТ «ПЕРША УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА» , тобто де позивач працював за основним місцем роботи, знаходяться за однією адресою: м.Київ, вул. Анрі Барбюса, 16, оф.4 ( т.1 а.с. 200, 221).

З огляду на викладене, доводи позивача про те, що його робоче місце та конкретні години роботи за сумісництвом не було визначено, що він дистанційно працював 07.03.2014 року, суд вважає недоведеними належними доказами по справі.

Крім того, посилання позивача на те, що 07.03.2014 року його не допускали до робочого місяця чи іншим чином чинилися перешкоди відповідачем, позивач не надав та дані обставини не встановлені при розгляді даної справи.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На необхідність доведення поважності причин відсутності позивача на робочому місці 07.03.2014 року та надання відповідних доказів, звертали увагу також представники відповідача у судовому засіданні.

На виконання вимог ст. 10 ЦПК України судом було роз'яснено позивачу та його представнику про необхідність доведення своїх вимог, наслідки вчинення та відмови від вчинення процесуальних дій та вжито заходи щодо витребування доказів, зокрема , матеріалів кримінального провадження за зверненнями позивача ( т.2 а.с. 17).

В судовому засіданні 10.03.2016 року представник позивача та позивач просили розглядати справу на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, представник позивача зазначив, що при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження №0001802, нові докази в обґрунтування поданого позову, окрім тих, що містяться в матеріалах цивільної справи , відсутні.

З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в підтвердження відсутності його на роботі 07.03.2014 року з поважних причин.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в частині визнання незаконним та скасування наказу №29-к від 11.03.2014 року про звільнення позивача з роботи , згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, вимога позивача щодо скасування наказу про звільнення є необґрунтованими виходячи також з того, що з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності та зобов'язання до вчинення певних дій.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, суд не знаходить підстав для задоволення позову і в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора за сумісництвом ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи" та, як наслідок, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 10425,00 грн.

Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" , ст.ст. 40, 149, 232, 235 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 169, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перші Українські Телемаркетингові Системи", відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: