Справа № 128/1885/14-ц Провадження № 22-ц/772/1952/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої: Копаничук С.Г.

Суддів: Панасюка О.С., Оніщука В.В.

при секретарі: Топольській В.О.

за участю позивачка ОСОБА_2,її представник адвокат ОСОБА_3 ,представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Вінницького районного суду від 20 квітня 2016 року, -

В с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів ,зазначивши ,що в рахунок досягнутої домовленості про укладення до 06.07.2012 року договору купівлі - продажу 8/25 часток житлового будинку та земельної ділянки по вул. Енгельса,72 в м. Вінниці , 06.06.2012 року передали відповідачу за розпискою в якості завдатку (авансу) 80 000 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, а останній зобовязався виписатися з будинку, сплатити комунальні платежі та віддати їм ключі. Проте до вказаної дати договір з вини відповідача укладений не був, останній лише у серпні 2012 року надав їм ключі від будинку та згодом довіреність на володіння і користування ним.

17.12.2012 року ОСОБА_6 отримав від позивачів ще 10 000 доларів США ,що еквівалентно 80 000 грн. в якості розрахунку за будинок, зобовязався зареєструвати їх у ньому та до 21.12.2012 року підготувати необхідні для оформлення купівлі-продажу документи. Оскільки житло знаходилось в непридатному для проживання стані, вони здійснили заміну необхідних комунікацій та ремонт ,а також сплатили його заборгованість за комунальними платежами ,в звязку з чим наполягали на укладенні договору зі зниженням купівельної ціни на суму витрат . Оскільки у визначені строки основний договір не був укладений з вини відповідача ,який безпідставно заволодів майном та незаконно користується ним, внаслідок чого позивачі зазнали матеріальних втрат та моральних страждань, посилаючись на ст.ст.23, 570,571, 533, 625,1212,1214 ЦК України, просили стягнути з відповідача 232 000 грн. в рахунок повернення авансу, 6400 грн. - 3% річних від неповернутої суми за 2013-2014 роки , 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 25 000 грн. у відшкодування витрат на ремонтно - будівельні роботи, на погашення заборгованості за комунальні послуги та судові витрат.

В ході розгляду справи, ОСОБА_2, ОСОБА_5 неодноразово змінювали і уточнювали позовні вимоги ( т.1 ,а.с.77,144,166), в результаті чого остаточно просили стягнути з відповідача аванс у сумі , еквівалентній 20 000 доларів США за офіційним курсом на день ухвалення рішення ,що станом на 22.04.2015 року складає 566 013 грн. (т.3 а.с.224) ; 12 348,49 грн. - 3% річних від неповернутої суми авансу за період з 06.06.2012 року по 07.04.2015 року та з 17.12.2012 року по 07.04.2015 року ; 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 14 300 грн. у відшкодування витрат на оплату проведення ремонтно-будівельних робіт, 33 965,08 грн. у відшкодування витрат по оплаті заборгованості за комунальні послуги ,утримання майна, платі за землю, придбання товарів ,послуг ,а також відшкодувати судові витрати .

В подальшому представник позивачів подала суду заяву про залишення перших позовних вимог в частині стягнення авансу в розмірі 232 000 грн. без розгляду.

Ухвалою Вінницького районного суду від 20.04.2016 року позовні вимоги в частині стягнення авансу в розмірі 232 000 грн. залишено без розгляду.

Рішенням Вінницького районного суду від 20.04.2016 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5 9000 доларів США авансу за розпискою від 17.12.2012 р. в рівних частинах.

В стягненні решти суми авансу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5 14300 грн. за проведення ремонтних робіт в рівних частинах.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5 грошові кошти за технічні умови, монтаж та демонтаж газового котла на суму 12366,22 грн., за купівлю ванни та труб на суму 4052 грн., за сплату земельного податку на суму 47 грн., заміну вікон на суму 7318 грн., витрати на заміну електропроводки, батарей, будівельних матеріалів на суму 3126 грн., а всього 26909,22 грн. в рівних частинах.

В задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_5 просять рішення суду в частині стягнення суми авансу, 3% річних, моральної шкоди та витрат на проведення ремонтних робіт скасувати через порушення судом норм матеріального права, а по справі ухвалити в цій частині нове рішення, яким дані вимоги задовольнити. Зазначили, що суд невірно встановив обставини справи щодо розміру сплаченого ними авансу ;не врахував наявність вини в неукладенні договору відповідача ,який сплачені ними кошти не повернув, що є підставою для застосування ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, суд невірно оцінив докази у справі ,що свідчили про існування у відповідача за комунальні послуги заборгованості і про погашення її ними та про спричинення протиправними діями відповідача моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях та переживаннях через позбавлення їх житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення , яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказав, що суд невірно оцінив докази та встановив обставини справи в частині розміру та валюти переданих за розписками коштів ,безпідставно застосував ст.533 ЦК України. Крім того , зазначив, що суд не врахував відсутність його вини та протиправних дій щодо позивачів, оскільки всі дії по ремонту, сплаті комунальних послуг позивачі вчиняли добровільно ,а договір не був укладений з вини самих позивачів, які відмовились від укладення договору, а тому суми стягненню як збитки чи шкода не підлягають.

Заперечуючи проти апеляційних скарг один одного ,сторони вважають що доводи їх опонентів не заслуговують на увагу ,а рішення суду в оскаржуваних частинах не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому просять його скасувати.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційних скарг , колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивачів авансу у сумі 9000 доларів та відмовляючи у стягненні такого авансу на суму 11000 доларів США , суд виходив з того, що матеріалами справи (розписками відповідача) документально підтверджено отримання відповідачем лише 9 тисяч доларів США, змінені вимоги позивачів стосувалися стягнення авансу у валюті ,а позовні вимоги щодо стягнення авансу в сумі 232 000 грн. за клопотанням позивачів залишені без розгляду .

Постановляючи рішення в частині стягнення вартості ремонтно-будівельних робіт в сумі 14 300грн. , суд виходив з того ,що ремонтні роботи були проведені з відома та дозволу відповідача , оскільки позивачі уповноважені на їх вчинення довіреністю , наданою останнім ,вартість їх підтверджена матеріалами справи, квитанціями ,а тому задовольнив у цій частині позов. Також з цієї підстави суд вважав необхідним задовольнити позов в частині стягнення вартості здійснених невідємних поліпшень майна.

Відмовляючи у стягненні комунальних послуг суд виходив з того, що відповідні договори були укладені не ОСОБА_6 ,а ОСОБА_7, що не є відповідачем у справі, а тому стягнення з неї цих коштів неможливо.

Відмовляючи у стягненні моральної шкоди суд виходив з того, що підставою для виселення позивачів стало виконання рішення суду про виселення через припинення домовленостей між сторонами з продажу частки будинку, а тому моральна шкода в таких правовідносинах не стягується.

Разом з тим повністю погодитись з такими висновками та рішенням суду не можна, оскільки суд порушив норми матеріального і процесуального права ,не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, що мають значення для справи , не визначив спірні правовідносини та правову норму ,що їх регулює та, обґрунтовуючи рішення , у частині вимог не послався на закон, який підлягав застосуванню .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту ст. 214 ЦПК України вбачається, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є,зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_6 є власником 8/25 частин житлового будинку та співвласником земельної ділянки по вул.Енгельса,72 в м. Вінниці без визначення ідеальної долі у ній на час спірних правовідносин .

06.06.2012 року між сторонами була досягнута домовленість про купівлю-продаж цього нерухомого майна за 256 000 грн., що еквівалентно 32 000 доларів США без зміни його продажної ціни в подальшому.

В рахунок майбутніх платежів за договором ОСОБА_6 06.06.2012 року отримав від позивачів в якості завдатку (авансу) 80 000 грн., що еквівалентно 10000 доларів США та зобовязався не пізніше 06.07.2012 року продати нерухомість, виписатися з будинку, сплатити комунальні платежі та віддати сімї ключі ,про що написав розписку. (а.с.9 т.1)

У серпні 2012 року ОСОБА_6 надав сімї ОСОБА_5 ключі від будинку ,де вони здійснили ремонтні роботи , встановили котел , поміняли систему опалення та проживали по січень 2015 року.

09.10.2012 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 1000 грн. в розрахунок за будинок.

23.11.2012 року ОСОБА_6 надав ОСОБА_5 ,ОСОБА_2 довіреність ,якою уповноважив останніх управляти та користуватись нерухомістю ,з правом проживання, внесення платежів ,виконанням ремонтних, будівельних робіт, заміни санітарно технічних приладів та пристроїв ,що вийшли з ладу.

17.12.2012 року ОСОБА_6 в якості розрахунку за будинок отримав від позивачів ще 10 000 доларів США ,що еквівалентно 80 000 грн. , зобовязався зареєструвати їх у будинку та до 21.12.2012 року підготувати необхідні для оформлення договору купівлі-продажу документи.

У визначений сторонами термін основний договір купівлі -продажу укладений не був. Відповідач відмовляється повернути позивачам набуте майно .

Як вбачається , між сторонами виникли правовідносини ,повязані з укладенням в майбутньому договору купівлі-продажу ,в результаті чого ними було досягнуто попередньої домовленості (договору) щодо його істотних умов , на виконання якої були передані за розписками грошові кошти у вказаному розмірі та майно, а тому існувала правова підстава для їх набуття ,що виключає застосування ст.1212 ЦК України , як підстави для стягнення, на яку послались позивачі.

Ст.1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших спеціальних способів захисту. За змістом ч.1 ст.1212 ЦК безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи(потерпілого) без достатньої правової підстави, тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав ,якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому цивільних прав та обовязків.

Та обставина, що правова підстава для набуття згодом відпала, так як договір купівлі-продажу в передбаченому законом порядку не укладався, правового значення не має, оскільки на час передачі коштів , набуття майна, здійснення витрат по його ремонту та утриманню сторони діяли, реалізуючи попередню домовленість з укладення в майбутньому правочину і в спосіб, не заборонений цивільним законодавством.

Згідно зі ст.570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке виникає на підставі укладених відповідно до законодавства договорів.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, однією з яких, згідно частини 2 вказаної статті ,є договори.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст.635 ЦК попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору, а коли форма основного не встановлена-у письмовій формі.

Згідно ст.220 ЦК України у разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним(недійсним).

Сторони недотримали вимог щодо письмової форми та нотаріального посвідчення досягнутої попередньої домовленості ( договору) , що є нікчемною ,проте на її виконання позивачами були сплачені кошти.

Згідно зі ст.216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків ,крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину ,а в разі неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі ,- відшкодувати вартість того, що одержано ,за цінами, які існують на момент відшкодування.

Одержане сторонами полягало у отриманні ОСОБА_6 зазначених у розписках коштів в якості авансу, а сімєю ОСОБА_2 - отримання в управління та користування належного йому будинку.

Оскільки договори щодо купівлі-продажу нерухомості ,які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону , між сторонами в справі не укладались, передані відповідачу грошові суми за розписками є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

З врахуванням викладеного обґрунтування , в цілому висновок суду про правову природу сплачених позивачами коштів , як авансу, що підлягає поверненню, є вірним.

Разом з тим, при визначенні розміру та грошової одиниці цих коштів, суд припустився помилки.

Так, предметом позову є стягнення з відповідача коштів , сплачених позивачами за розписками , розмір яких позивачі вказали в 20 000 доларів США.

Останніми змінами позовних вимог та заявою про залишення позовних вимог у розмірі 232 000 грн . без розгляду позивачі лише підкреслили , що дійсний розмір їх вимог продовжує становити еквівалент 20 000 доларів США , що станом на 22.04.2015 року складає в еквіваленті суму 566 013 грн. (т.3 а.с.224).

За таких обставин колегія суддів вважає, що незважаючи на гривневий еквівалент , межі позовних вимог позивачів залишились незмінними , заява позивачів про залишення їх позовних вимог в розмірі еквіваленту боргу на день подачі позову - 232 000 грн. ,правового значення не має, а тому їх вимоги щодо стягнення еквіваленту 20 000 доларів США в гривні на час постановлення рішення підлягали розгляду судом першої інстанції в повному обємі.

Тому доводи апеляційної скарги позивачів щодо зазначеного заслуговують на увагу .

Щодо розміру авансу, що підлягає поверненню ,то відповідач стверджував про передачу позивачами йому коштів у розмірі 160 000 грн.

Однак ,колегія суддів вважає ,що зазначені обставини підтверджуються наявними у справі належними і допустимими доказами - письмовими розписками ,а тому критично відноситься до тверджень позивачів про передачу коштів у доларах США ,як і до тверджень відповідача про передачу коштів виключно у гривнях .Колегія вважає ,що кошти передавались ОСОБА_6 у тій грошовій одиниці та кількості, що він посвідчив у власноруч написаних ним розписках, тобто 10 000 доларів без 8 000 грн. та 81 000 грн.( т.1 а.с.9-10),які підлягають поверненню позивачам.

Позовні вимоги ,виражені у грошовій одиниці - доларах США підлягають стягненню у грошовій одиниці гривні ,виходячи з наступного.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Відповідно до викладеного гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України. Частина 2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз норм свідчить про те, що незалежно від валюти боргу, засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта гривня.

Тому передані відповідачеві 10 000 доларів США підлягають стягненню з останнього в розмірі еквіваленту зазначених коштів в гривнях за офіційним курсом НБУ України на час ухвалення рішення, що складає суму 267 800 грн. ( як вказано на звороті розписки - без 8 000 грн.) Що стосується стягнення 80 000 грн., що еквівалентно 10 000 доларам США, то ці кошти підлягають стягненню у гривні, оскільки з розписки вбачається ,що фактично вони передавались у національній валюті.

Тому колегія суддів вважає, що висновки і рішення суду в цій частині не відповідають встановленим обставинам і вимогам закону ,а тому останнє в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення авансу на суму 340 020 грн . (267 800 грн. - 8000 грн. +81 000 грн.)

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних ,суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення, оскільки дані зобовязання не є грошовими, їх предметом не є власне грошові кошти і обовязок щодо строку повернення стороною коштів із них не вбачається ,що виключає застосування ст.625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивачів щодо цього безпідставні.

Так само не заслуговують на увагу доводи скарги позивачів щодо незаконності рішення в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки суд вірно дійшов висновку про недоведеність позивачами цих позовних вимог, як в частині факту причинення такої шкоди ,так і вини відповідача ,а також причинного звязку між ними, що виключає застосування ст.1167 ЦК України.

Щодо вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди позивачам на підставі ст.1166 ЦК України, що виникла ,як вказали позивачі , внаслідок здійснення ними поліпшення майна та утримання майна ,то вони задоволенню не підлягають , а тому рішення у цій частині не можна визнати законним , виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1166 ЦК встановлює загальні правила відшкодування завданої особі деліктної, тобто недоговірної шкоди. Загальною підставою застосування до правовідносин із завдання шкоди коментованої статті є відсутність договірних відносин між заподіювачем шкоди та потерпілим, тобто завдана шкода не має бути пов'язана з порушенням договірного зобов'язання. І лише у випадках, прямо передбачених законом, за правилами Глави 82 ЦК відшкодовується також шкода, завдана порушенням договірного зобов'язання (відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг) (§ 3 Глави 82); відповідальність перевізника за договором перевезення за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю пасажира (ст. 928 ЦК) тощо).

Обовязковою умовою відшкодування шкоди є наявність вини заподіювача.

Оскільки між сторонами на час проведення ремонтних робіт та поліпшень майна з серпня 2012 по грудень 2012 року існували договірні правовідносини , відповідні витрати на ремонт і поліпшення майна позивачі понесли з власної ініціативи і добровільно , відсутній факт причинення позивачам шкоди відповідачем та вина останнього, колегія суддів вважає ,що у суду були відсутні правові підстави для застосування ст.1166 ЦК України для задоволення позову у цій частині вимог.

Враховуючи вищенаведене, зазначені судом першої інстанції підстави ,а також те, що досягнута сторонами домовленість передбачала обовязок сплати заборгованості за комунальні послуги відповідачем, платником їх у відповідних квитанціях зазначено саме ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову у стягненні на користь позивачів заборгованості з комунальних послуг є в цілому підставним, а тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що з врахуванням існуючих на час здійснення поліпшень майна домовленостей сторін , до вимог позивачів в частині стягнення з власника будинку здійснених ними витрат, підлягає застосуванню ч.4 ст.390 ЦК України, оскільки на час набуття в управління та користування майна вони були добросовісними набувачами ,що передали аванс, отримали ключі , зі згоди власника здійснили роботи та понесли витрати, розраховуючи на укладення договору купівлі-продажу.

Ч. 4 ст. 390 ЦК України передбачено право добросовісного набувача (володільця) залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, то добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених під час володіння витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Враховуючи, що позивачами були надані докази фактично понесених ними витрат на поліпшення майна, проте не надані належні та допустимі докази суми, на яку збільшилася вартість майна в результаті цих витрат , що вимагає ст.390 ч.4 ЦК ,позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Оскільки суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, що мають значення для справи , в частині вимог не визначив спірні правовідносини та правову норму ,що їх регулює та, обґрунтовуючи рішення , не послався на закон, який підлягав застосуванню оскаржуване рішення в частині розміру стягнутого авансу та стягнення здійснених витрат на нерухоме майно та поліпшень , підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про часткове задоволення вимог про стягнення авансу та відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат позивачам.

Підлягають відшкодуванню відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачами і документально підтверджені судові витрати в розмірі 2320 грн.

У решті судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права , доводи апеляційної скарги його не спростовують, а тому в цій частині його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.11,216,220,390 ч.4,533,570,626 ч.1,635,1166,1167 ЦК України та ст.307, 309, 316 ЦПК України,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду від 20 квітня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних частинах 340 020 грн. в рахунок повернення сплаченого авансу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5 2320 грн .у відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: