Справа № 161/9360/16-ц
Провадження № 2/161/3521/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Сіньчук Л.О.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Луцького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину майна як майно подружжя і частину майна за набувальною давністю, вказавши на ті обставини, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано 29 квітня 1993 року.

19.07.1994 року подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1. Вищевказана квартира є об'єктом спільної власності подружжя так як ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбних відносинах з 29.04.1993 року.

Відповідач ОСОБА_4 зник на початку 2001 року, усі спроби розшукати його були марними. З того часу він жодного разу не подав про себе жодних звісток.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 18 вересня 2003 року ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім.

В шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_3, яка, окрім Позивачки, є єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 ОСОБА_3 не претендує на частку в праві власності на спірну квартиру і підтримує визнання права власності на всю квартиру за ОСОБА_1

Покликаючись на вищенаведене ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, враховуючи те, що Позивачка починаючи з 1994 року проживає в спірній квартирі по даний час, добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою № 88 в будинку №3 по вул. Гулака-Артемовського у місті Луцьку, відповідача по справі визнано безвісно відсутнім в 2003 році, вона набула право власності на ? частину квартири, належну її чоловіку, в порядку набувальної давності в розумінні ст.344 ЦК України., а також на ? її частину як майно подружжя.

В судовому засіданні позивачка і її представник вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, покази свідка, дослідивши документи справи суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних пістав.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинний на момент набуття спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення передбачає ст. 60 Сімейного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, вищевказана квартира є об'єктом спільної власності подружжя так як ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбних відносинах з 29.04.1993 року.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, при цьому відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, ОСОБА_1 має право на виділення їй ? частини квартири за адресою: м. Луцьк, вул.. Гулака-Артемовського, 3/88 із спільного майна подружжя.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 зник на початку 2001 року, усі спроби розшукати його були марними. З того часу він жодного разу не подав про себе жодних звісток. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 18 вересня 2003 року ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім, що підтверджено копією рішення Луцького міського місцевого суду від 18 вересня 2003 року ( справа № 2-6259/2003р).

В шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась донька ОСОБА_3 (копія свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 013134), яка, окрім Позивачки, є єдиною спадкоємицею ОСОБА_4

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що не претендує на частку в праві власності на спірну квартиру і підтримує визнання права власності на всю квартиру за ОСОБА_1 Згідно п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Враховуючи положення п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи те, що Позивачка починаючи з 1994 року проживає в спірній квартирі по даний час, добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою № 88 в будинку №3 по вул. Гулака-Артемовського у місті Луцьку, відповідача по справі визнано безвісно відсутнім в 2003 році, вона набула право власності на ? частину квартири, належну її чоловіку, в порядку набувальної давності в розумінні ст.344 ЦК України.

Отже, позов підлягає до задоволення повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 130, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, ст.ст. 60, 70, 71 Сімейного Кодексу України, п.9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3, в тому числі:

- на ? частину квартири АДРЕСА_3 як частку у спільному майні подружжя

- на ? частину квартири АДРЕСА_3 за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5