Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення депозитних коштів та відшкодування збитківза касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 березня 2013 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» в іноземній валюті на суму 30 000 доларів США строком до 14 березня 2014 року зі сплатою 9,75 % річних.

Після закінчення строку дії договору вона виявила бажання отримати вклад, проте банк не виконав своїх зобов'язань у зв'язку із припиненням діяльності банку на території Автономної Республіки Крим.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало належним чином своїх зобов'язань і не повернуло належний їй вклад, просила суд стягнути з відповідача на свою користь банківський вклад у розмірі 30 000 доларів США та 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України у розмірі 1 193,42 доларів США, а також витрати на правову допомогу у розмірі 17 539 грн 20 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 депозитний вклад у розмірі 30 000 доларів США, 3 % річних у розмірі 1 193,42 доларів США та витрати на правову допомогу у розмірі 17 539 грн 20 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 14 березня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» в іноземній валюті на суму 30 000 доларів США строком до 14 березня 2014 року зі сплатою 9,75 % річних.

На виконання умов договору ОСОБА_3 внесла грошову суму у розмірі 30 000 доларів США.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 травня 2014 року ОСОБА_3 має в ПАТ КБ «ПриватБанк» рахунок «Стандарт 12 міс.» в іноземній валюті, оформлений 14 березня 2013 року, з грошовою сумою на ньому 30 224,38 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження договірних відносин між сторонами та наявності грошових коштів на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_3 у ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 2 ст. 64 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Наведеного суди попередніх інстанцій не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не надали належної оцінки посиланням банку на неподання позивачем оригіналів депозитного договору та квитанції про внесення депозитних коштів, а також на відсутність у наданих позивачем копіях цих документів необхідних реквізитів, зокрема відбитку печатки (штампу) банку, підпису працівника банку, тощо, що може свідчити, на думку банку, про звернення позивачки за виплатами до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ») та призвести до подвійного стягнення суми депозиту.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про те, що довідка АНО «ФЗВ» від 17 серпня 2015 року (т. 2, а. с. 7) про те, що ОСОБА_3 з заявою про згоду на придбання прав (вимоги) за вказаним вище вкладом не зверталась, виплати за даним договором їй не здійснювались, не може беззаперечно свідчити про те, що вона не зверталась до АНО «ФЗВ» після вказаної дати.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення та ухвала судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська