Ухвала

іменем україни

13 квітня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни про визнання недійсним свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом, визнання недійсною постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, визнання недійсним акта державного виконавця, скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. про визнання недійсним свідоцтва, посвідченого 27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5167, визнання недійсною постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості, визнання недійсним акта державного виконавця, скасування державної реєстрації права власності за ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на об'єкт нерухомості - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що процедура передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу у власність банку здійснена з порушенням порядку проведення прилюдних торгів, визначеного Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та Закону України «Про виконавче провадження.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво, посвідчене 27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстроване в реєстрі № 5167.

Визнано недійсним постанову від 23 травня 2012 року № 29081938, видану державною виконавчою службою Святошинського районного управління юстиції у м. Києві про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що в ході виконавчих дій було порушено порядок передачі майна стягувачу. Крім того, вважали, що не підлягає застосуванню Закон України «Про іпотеку», оскільки відсутнє рішення суду або виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки і розірвання кредитного договору задоволено частково. Розірвано кредитний договір від 09 жовтня 2008 року № 4, укладений між сторонами, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку суму боргу в розмірі 1 014 290, 41 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, на підставі якого 05 листопада 2011 року відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві за заявою банку відкрито виконавче провадження по стягненню заборгованості з ОСОБА_3

В ході проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві арештовано та передано на реалізацію майно боржника, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Перші прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, за стартовою ціною 733 879 грн, які були призначені на 23 березня 2012 року, не відбулися.

Призначені на 27 квітня 2012 року повторні прилюдні торги з реалізації вказаного майна, стартова ціна якого складала 587 103 грн. 20 коп., не відбулися.

23 травня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного у м. Києві управління юстиції винесено постанову про передачу майна стягувачу - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3

За фактом такої передачі державним виконавцем складено акт від 23 травня 2012 року.

27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. видано свідоцтво, згідно з яким спірна квартира належить на праві власності ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями ч. ч. 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки під час процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

У разі якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки ст. 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-28цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, суди, не застосувавши положення Закону України «Про іпотеку», дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним свідоцтва та постанови ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана