Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 330/171/15Головуючий у 1-й інстанції Куценко О.О.
Пр. №22-ц/778/1556/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод, договору іпотеки та додаткових угод до нього, договору поруки

та за позовом третьої особи ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - Банк), ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними з моменту укладення між ним та Банком:

- кредитний договір № 223363038 від 19.02.2008 року,

- додаткову угоду № 1 від 19.02.2008 року до кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року,

- додаткову угоду № 2 від 15.01.2010 року до кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року,

- додаткову угоду № 3 від 17.02.2011 року до кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року,

- договір іпотеки від 19.02.2008 року до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року,

- договір про внесення змін та доповнень № 2 від 17.02.2011 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., 19 лютого 2008 року за реєстром № 971,

- договір поруки № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений між Банком та ОСОБА_4, оплату судових витрат покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що у своїй сукупності, умови кредитного договору та додаткових угод порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК); призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають йому шкоди, як споживачеві банківських послуг. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. На забезпечення виконання кредитного договору між ним та Банком було укладено: 19.02.2008 року договір іпотеки реєстр. № 971 до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року; 17.02.2011 року договір про внесення змін та доповнень № 2 (реєстр. № 469) до договору іпотеки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за реєстром № 971; та між ОСОБА_4 та Банком укладено 19 лютого 2008 року договір поруки №223363038. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Третя особа ОСОБА_4 звернулась до суду з окремим позовом у цій справі, в якому просила ухвалити рішення про визнання поруки за договором №223363038 від 19.02.2008 року такою, що припинена, стягнути з Банку на її користь витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_4 зазначала, що 19.02.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №223363038, згідно умов якого позичальник одержав кредит у сумі 245123,00 доларів США строком до 19 лютого 2028 року, зі сплатою 14,25% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору, 19.02.2008 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. 10.11.2014 року нею було виявлено факти, про існування яких до цього їй не було відомо, а саме те, що між Банком та ОСОБА_3 укладались додаткова угода № 2 від 15.01.2010 року та додаткова угода № 3 від 17.02.2011 року про внесення змін до кредитного договору, внаслідок чого збільшились зобов'язання позичальника. Так, вказаними додатковими угодами сукупно продовжено строк повернення кредиту до 19.01.2037 року, таким чином відбулось збільшення відповідальності ОСОБА_4, як поручителя, внаслідок зміни основного зобов'язання, пов'язаного з відстроченням його виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; у п. 3.3. додаткової угоди № 2 від 15.01.2010 року зазначено, що на підставі цієї додаткової угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Вказаними додатковими угодами встановлено, що у разі порушення позичальником зобов'язань, встановлених цими додатковими угодами, а саме, розмір процентної ставки за кредитним договором підвищується на 500 базисних пунктів, що дорівнює 5 %. Таким чином, з огляду на наведене, стає об'єктивно зрозумілим, що вказані зміни до кредитного договору однозначно призводять до збільшення обсягу відповідальності її - ОСОБА_4, як поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. Якщо в договорі поруки можливість зміни основного зобов'язання без повідомлення та отримання згоди поручителя не передбачена, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Враховуючи наведене та те, що поручитель не давала своєї згоди на зміни зобов'язань позичальника по кредитному договору, внаслідок яких збільшився обсяг її відповідальності та те, що вона навіть не була проінформована про такі зміни, договір поруки № 223363038 від 19.02.2008 року та зобов'язання з поруки є припиненими з 15.01.2010 року. Також про припинення поруки свідчить наступне: Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.1.) про його дію до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Банк, пред'явивши вимогу № 114-172-00/586 від 20.11.2013 року до позичальника про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом не більше ніж 60 календарних днів з дати цієї вимоги, відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання і зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, тобто з 20.01.2014 року. Обов'язок відповідача, щодо пред'явлення позову до поручителя підтверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові у справі № 6-125цс 14 від 17.09.2014 року, а саме: пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. За таких обставин у Банку виникло право пред'явити позов до поручителя про виконання порушеного зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, починаючи з 20.01.2014 року, протягом наступних шести місяців, але у зазначений строк Банк не звернувся з відповідним позовом до поручителя - ОСОБА_4 Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченню припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Враховуючи наведене, зобов'язання ОСОБА_4, як поручителя, за договором поруки припинилися. До даних позовних вимог застосовується загальна позовна давність, яка згідно ст. 257 ЦК України становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про укладення між позичальником та Банком додаткових угод до кредитного договору, ОСОБА_4 дізналась тільки 10.11.2014 року.

29 квітня 2015 року суд першої інстанції ухвалював у цій справі заочне рішення (т.с. 1 а.с. 140-163), яке ухвалою суду першої інстанції від 04 вересня 2015 року (т.с. 2 а.с. 72-73) було скасовано в порядку задоволення заяви Банку про перегляд останнього, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2015 року (т.с. 3 а.с. 13-25) позов ОСОБА_3 задоволено частково, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано кредитний договір № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, недійсним з моменту вчинення.

Визнано додаткову угоду № 1 від 19 лютого 2008 року до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладену між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, недійсною з моменту вчинення.

Визнано додаткову угоду № 2 від 15 січня 2010 року до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладену між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул.. Лєскова, 9 та ОСОБА_3, проживаючий АДРЕСА_1, недійсною з моменту вчинення.

Визнано додаткову угоду № 3 від 17 лютого 2011 року до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладену між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, недійсною з моменту вчинення.

Визнано договір іпотеки від 19 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №971 до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, недійсним з моменту вчинення.

Визнано договір про внесення змін та доповнень № 2 від 17 лютого 2011 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., 19 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 971, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, недійсним з моменту вчинення.

В іншій частині позову відмовлено.

Позов третьої особи ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим задоволено повністю.

Визнано договір поруки № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_4, яка проживає за адресою: м. Київ, провулок Артезіанський, буд. 8, припиненим.

Всі особи, які беруть участь у справі, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім Банку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 47-49) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовів відмовити в повному обсязі.

Апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку відкрито (т.с. 3 а.с. 54), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 56).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через своїх представників надали апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (т.с. 3 а.с. 61-65, 94-101).

У судовому засіданні 21 квітня 2016 року апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті за відсутністю представника Банку, заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, досліджено матеріали справи, оголошено перерву у розгляді цієї справи з метою витребування ухвалою апеляційного суду у Банку в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України інформації та матеріалів (т.с. 3 а.с.73-74).

10 травня 2016 року Банк надав апеляційному суду інформацію та матеріали на виконання ухвали апеляційного суду від 21 квітня 2016 року (т.с. 3 а.с. 83-93).

У судове засідання 26 травня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через своїх представників (т.с. 1 а.с. 62-63) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с. 62-63), що узгоджується з вимогами ст. 76 ч.5 ЦПК України, всі особи, які беруть участь у цій справі не з'явились, окрім представника ОСОБА_4 за довіреністю (т.с. 1 а.с. 63) ОСОБА_7, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Про причини своєї неявки та неявки своїх представників всі особи, які беруть участь у цій справі, не повідомили, окрім Банку, який подав апеляційному суду через свого представника заяву (т.с. 3 а.с. 82), в якій просив розглядати дану справу за відсутності його представника.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки всіх вищезазначених нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника ОСОБА_4 за довіреністю (т.с. 1 а.с. 63) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 за довіреністю (т.с. 1 а.с. 63) ОСОБА_7, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши надані Банком апеляційному суду матеріали на виконання ухвали (т.с. 3 а.с. 83-93) та матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов ОСОБА_9 частково та позов ОСОБА_4 повністю у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. 42 Конституції України, ст. ст. 3, 526, 572, 599, 625, ч. 2 ст. 627 ЦК України, ст. ст. 1, 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, рішенням Конституційного Суд; України від 10 листопада 2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послу: ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у цій справі в частині їх задоволення.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічною з'ясуванню обставин цієї справи у цій частині.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

ОСОБА_3 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог у цій справі щодо визнання недійсними, укладених ним із Банком кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року (т.с. 1 а.с. 10-14), додаткової угоди № 1 від 19.02.2008 року до кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року (т.с. 1 а.с. 15), додаткової угоди № 2 від 15.01.2010 року до кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року (т.с. 1 а.с. 16-18), додаткової угоди № 3 від 17.02.2011 року до кредитного договору №223363038 від 19.02.2008 року (т.с. 1 а.с. 19), договору іпотеки від 19.02.2008 року до кредитного договору №223363038 від 19 лютого 2008 року (т.с. 1 а.с. 117-119), договору про внесення змін та доповнень № 2 від 17.02.2011 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстром № 971 (т.с. 1 а.с. 27), договору поруки №223363038 від 19 лютого 2008 року, укладеного між Банком та ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 28-30).

Має місце неповне з'ясування судом першої інстанції у цій справі обставин, що мають значення для вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_3, також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

ОСОБА_3 не довів у цій справі суду, що має місце порушення його прав, як споживача, при укладанні вищезазначених договорів ним із Банком (кредитного, додаткових угод № № 1, 2 та 3, договору іпотеки, договору про внесенні змін та доповнень до договору іпотеки), що положення останніх суперечили чинному на час їх укладання законодавству, а тому можуть бути визнані судом у цій справі за рішенням суду недійсними.

Щодо кредитування в іноземній валюті, то відповідно до ст. 192 ч. 2, 533 ч. 3 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в України у випадках в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Ст. 47 та 49 цього ж закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютним цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Встановлено, що Банк мав на час укладення вищезазначеного кредитного договору та додаткових угод до нього та має зараз всі необхідні банківські ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями (т.с. 1 а.с. 42-44).

Також Банком було проведено переддоговірну роботу перед укладанням вищезазначених договорів із ОСОБА_3 належним чином, підтвердженням чому є: додаток №2 до кредитного договору (сукупна вартість кредиту т.с. 1 а.с. 48-49, 115-116), умови кредитування по програмі «Житло в кредит на первинному ринку» у «Райффайзен Банк Аваль», підписані ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 46-47), додаткова угода №3 від 17.02.2011 року до кредитного договору з додатками, а саме додаток №1 графік погашення за ануїтентною схемою погашення (т.с. 1 а.с. 104-106, 111-114).

Також не відповідають дійсності встановлені судом першої інстанції в оскаржуємому рішенні обставини, що Банк не надав доказів того, що після укладання між ним та ОСОБА_3 додаткової угоди №3 від 17.02.2011 року до кредитного договору № 223363038 від 19.02.2008 року, в результаті чого збільшилась фактична заборгованість за кредитним договором до 247 904,62 дол. США, кошти в сумі 2781,62 дол. США були надані ОСОБА_3, чим порушено вимоги ст. 1054 ЦК України.

Оскільки, відповідно до п. 2.3.3 додаткової угоди №2 від 15.01.2010 року до кредитного договору вказано, що на підставі цієї додаткової угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на 15 календарний день з дня закінчення відстрочки сплати процентів на суму залишкової заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення позичальником цієї заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів.

Та п. 2.3.3 додаткової угоди №3 від 17.02.2011 року до кредитного договору вказано, що на підставі цієї додаткової угоди фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на 15 календарний день з дня закінчення відстрочки сплати процентів на суму залишкової заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення позичальником цієї заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів.

Крім того, встановлено, що між Банком та ОСОБА_3 було укладено декілька договорів іпотеки:

-іпотечний договір № 014/132907/3101/74/2 від 16 грудня 2009 року (доданий позивачем ОСОБА_3 до його позову у цій справі, але останній не просив визнати його недійсним у цій справі т.с. 1 а.с. 22-26) та договір про внесення змін та доповнень № 2 від 17 лютого 2011 року до договору іпотеки, посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за реєстровим № 971 (доданий позивачем ОСОБА_3 до його позову у цій справі та останній просив визнати його недійсним у цій справі т.с. 1 а.с. 27);

-договір іпотеки від 19 лютого 2008 року до кредитного договору № 223363038 від 19 лютого 2008 року (наданий суду Банком та ОСОБА_3 просив визнати його недійсним у цій справі т.с. 1 а.с. 117-120) та договір від 15 січня 2010 року про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки посвідченого Шевчук З.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 19 лютого 2008 року за реєстровим № 971 (наданий суду Банком, але який ОСОБА_3 не просив визнати недійсним у цій справі т.с. 1 а.с. 171-122).

ОСОБА_3 не був стороною договору поруки № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та Банком (т.с. 1 а.с. 28-30), а тому взагалі є неналежним позивачем в цій частині заявлених ним позовних вимог про визнання недійсним цього договору у цій справі.

Не може бути визнано недійсним в порядку ст. 548 ч. 2 ЦК України правочин (договір іпотеки та договір поруки), що забезпечують основне зобов'язання (кредитний договір), в разі відмови судом у цій справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним основного зобов'язання (кредитного договору).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, для вирішення позовних вимог ОСОБА_3, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 223363038 (т.с. 1 а.с. 76-78), за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалась нести солідарну із ОСОБА_3 відповідальність перед Банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором №223363038 від 19 лютого 2008 року, укладеним останнім із Банком.

Суд виходить із правомірності зазначеного правочину в силу вимог ст. 204 ЦПК України.

Так за змістом ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що вищезазначений договір поруки між Банком на ОСОБА_4 визнаний судом недійсним.

Згідно із ст. 559 ч. 4 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 (до 19 лютого 2028 року, т.с. 1 а.с. 10-14) був змінений Банком шляхом надіслання Банком ОСОБА_3 вимоги № 114-172-00/586 від 20.11.2013 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (т.с. 1 а.с. 75).

При цьому, встановлено, що Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором з ОСОБА_3, як позичальника, та ОСОБА_4, як поручителя, до Подільського районного суду м. Києва лише у вересні 2014 року (т.с. 3 а.с. 84-86, 103-106 копія позову Банку з відміткою суду про отримання, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді цієї справи в силу вимог ст. ст. 10 ч. 4, 303 ч. 2 ЦПК України), тобто поза межами 6 (шести) місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

У договорі поруки (т.с. 1 а.с. 76), укладеному Банком із ОСОБА_4 у забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором, конкретний строк припинення поруки не встановлений, він діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі (п. 4.1).

У зв'язку з порушенням боржником ОСОБА_3 виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором, Банк відповідно до ст. 1050 ЦК України і ст. 9 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за цим договором, надіславши вимогу № 114-172-00/586 від 20.11.2013 року позичальнику ОСОБА_3 про дострокове повернення всіх сум кредиту й пов'язаних із ними платежів (т.с. 1 а.с. 75).

Вимога про дострокове повернення всіх сум кредиту і пов'язаних із ним платежів поручителю ОСОБА_4 Банком взагалі не надсилалась (т.с. 3 а.с. 82 інформація Банку).

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитами, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання і був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Зазначений правовий висновок Верховного суду України викладений у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-190цс14 та в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На цьому наполягала ОСОБА_4 у своєму позові у цій справі у тому числі.

Решта доводів ОСОБА_4 щодо визнання вищезазначеного договору поруки із Банком припиненим, зокрема на підставі ст. 559 ч. 1 ЦПК України, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а тому були безпідставно прийняті до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі, та не приймаються апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді цієї справи.

Так, зокрема, як вбачається із додаткової угоди № 3 із підписом поручителя ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 107-210), поручителем ОСОБА_4 було дано письмову згоду на зміну умов кредитного договору, внаслідок чого відбулось збільшення обсягу зобов'язань за кредитним договором.

Разом із тим, доводи Банку про те, що він звертався до вересня 20014 року із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором та договором поруки до Дарницького районного суду м. Києва, проте ухвалою останнього від 30 січня 2014 року (т.с. 1 а.с. 181-182) цей позов було повернуто Банку для подання до належного суду, яку Банк у подальшому оскаржував в апеляційному та касаційному порядку, однак остання залишена без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року (т.с. 1 а.с. 183-184), та ухвалою ВССУ від 12 травня 2014 року Банку було відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Банку (т.с. 1 а.с. 185-186), не свідчать про поважність пропуску Банком вищезазначеного 6-місячного строку, передбаченого ст. 559 ч. 4 ЦПК України, та вказані обставини не є підставами для переривання чи зупинення останнього.

Це позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників в силу вимог ст. 264 ч. 1 ЦК України.

Однак, 6-місячний строк, передбачений ст. 559 ч. 4 ЦПК України, та позовна давність (ст. 256 ЦК України) - це різні поняття.

Крім того, повернення позовної заяви ухвалою суду у зв'язку з непідсудністю справи цьому суду не перериває, навіть, строку позовної давності.

В силу вимог ст. 303 ч. 3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2015 року цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Банку, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод, договору іпотеки та додаткових угод до нього, договору поруки слід відмовити; позов ОСОБА_4 до Банку, ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим слід задовольнити; визнати договір поруки № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений між Банком та ОСОБА_4 припиненим.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч.1,5 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги Банку частково при вищевикладених обставинах, з ОСОБА_3 на користь Банку слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в частині суми 2143,68 грн. (т.с. 3 а.с. 50 оригінал платіжного доручення на загальну суму 2411,64 грн.) пропорційного до суми позовних вимог, у задоволенні яких ОСОБА_3 у цій справі було відмовлено.

Також у разі відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 у цій справі у повному обсязі, останній не має права на стягнення з Банку судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого за подачу вищезазначеного позову до суду першої інстанції.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3, як споживачем, не сплачувався взагалі судовий збір при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції у цій справі.

Окрім цього, в разі задоволення позову ОСОБА_4 у цій справі при вищевикладених обставинах, з Банку на користь останньої слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору 243,60 грн. (т.с. 1 а.с. 70), понесені нею при подачі цього позову до суду першої інстанції.

Також Банк не має права на компенсацію за рахунок ОСОБА_4 судового збору за подачу ним вищезазначеної апеляційної скарги в частині відмови в останній на суму 267,96 грн. (розрахунок: 2411,64 грн. -2143,68 грн.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2015 року цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод, договору іпотеки та додаткових угод до нього, договору поруки відмовити.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим задовольнити.

Визнати договір поруки № 223363038 від 19 лютого 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», , МФО 300335, юридична адреса: м. Київ вул. Лєскова, 9 та ОСОБА_4, яка проживає за адресою: м. Київ, провулок Артезіанський, буд. 8, припиненим.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» () судовий збір за подачу апеляційної скарги 2143,68 грн. (дві тисячі сто сорок три гривні шістдесят вісім копійок).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» () на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) судові витрати 243,60 грн. (двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Каракуша К.В.Стрелець Л.Г.