АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5741/16
Справа № 638/1899/16-ц Головуючий І-ої інстанції:Аркатова К.В.
Категорія:сімейні Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та дідусем,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з зазначеним позовом.

В уточнених позовних вимогах (т.1 а.с.91-96) просили:

- зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- повідомляти про: місце фактичного проживання сина та місце реєстрації проживання дитини; місце відвідування сином дошкільного навчального закладу; місце відвідування дитиною комунального закладу охорони здоровя чи іншого лікувального закладу або лікаря; засоби звязку з мамою дитини для отримання інформації про дитину;

- у разі зміни місця проживання та перебування дитини негайно повідомляти про такі зміни;

- визначити наступні способи участі у вихованні дитини ОСОБА_5 особисте спілкування: побачення дитини з ОСОБА_2І, не рідше двох разів на тиждень один день з понеділка по пятницю та на вихідні з пятниці по неділю, з пятниці на суботу, та з суботи на неділю; спілкування з дитиною ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином, дідом та онуком в присутності матері не рідше трьох разів на тиждень по одній годині кожного разу; в день побачень ОСОБА_2 з онуком право забирати дитину з дому/дошкільного навчального закладу/шкільного навчального закладу особисто; на час перебування батька ОСОБА_1 в місті Харкові побачення з дитиною не рідше двох разів на тиждень;

- зобов'язати відповідача за два дні до зустрічі ОСОБА_2 з дитиною, надати йому точну інформацію щодо фактичного місця перебування, навчання, проживання дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин;

- зобов'язати відповідача за два дні до зустрічі ОСОБА_1 з дитиною, надати йому точну інформацію щодо фактичного місця перебування, навчання, проживання дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

Посилались на те, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. Від шлюбу є дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Син проживає з матір'ю. Позивачі батько дитини ОСОБА_6 та дідусь ОСОБА_2, починаючи з народження ОСОБА_5 приймали активну участь у його забезпеченні. Зокрема, позивачем оплачувалось перебування дитини у дитячому садку при школі Бойко. Саме завдяки перебуванню ОСОБА_5 у цій школі, ОСОБА_1, який проживає за межами України, мав змогу щоденно отримувати інформацію про сина від вихователів школи та бачити дитину через мережу Інтернет. Дідусь також мав можливість спілкуватися з онуком, приносити подарунки, та отримувати інформацію про розвиток дитини. У 2015 році посеред навчального року бабуся дитини ОСОБА_7 забрала ОСОБА_5 з дитячого садочку разом з документами. На переконання позивачів такі дії були обумовлені метою обмеження спілкування дитини з батьком та дідом. У лютому 2015 року відповідач вимкнула телефон, після чого ОСОБА_1 не мав змоги звязатися з матірю дитини та був вимушений вчиняти дії по розшуку сина.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково - визначено ОСОБА_2І, порядок спілкування з дитиною у такий спосіб: першу суботу кожного місяця з 10-00 години до 12-00 години та третю неділю кожного місяця з 15-00 години до 17-00 години у присутності матері ОСОБА_4 або бабусі ОСОБА_7. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржили позивачі. В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Інші особи рішення суду не оскаржили, представником відповідача подано письмові заперечення на апеляційну скаргу.

У суді апеляційної інстанції представники позивачів та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали. Представники відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечували, при цьому вважали, що рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню, але з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради явку представника до суду апеляційної інстанції не забезпечило.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2009 року до 08 жовтня 2010 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу між сторонами дитина проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1. Батько дитини ОСОБА_1 проживає окремо, поза межами України в Канаді. ОСОБА_2 є дідусем дитини.

Син сторін ОСОБА_5 з вересня 2012 року виховувався у дитячому садочку при ХПНВК «Авторська школа Бойко», що давало батьку дитини можливість отримувати інформацію про сина від вихователів школи та щоденно бачити сина на відео, яке школа постійно транслювала для батьків через мережу Інтернет. Позивач ОСОБА_1 оплачував навчання сина, медичне обслуговування дитини у медичному центрі ТОВ «Добра сила».

Встановлено також, що ОСОБА_1 біля трьох років не приїжджав в Україну. З матір'ю хлопчика періодично спілкувався за допомогою телефонних дзвінків та смс-повідомлень. Дідусь дитини, ОСОБА_2, має належні матеріальні та побутові умови. За місцем проживання характеризується позитивно. На диспансерному (профілактичному) обліку у наркологічному і психіатричному диспансерах не перебуває.

Сторонами визнається, що між ними склалися неприязні стосунки та існують непорозуміння з приводу участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_8 з дитиною ОСОБА_5.

Питання встановлення порядку участі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у вихованні дитини ОСОБА_5 попередньо було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Після чого Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради було вивчене питання щодо визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною дідуся ОСОБА_8, надано Висновок № 249 від 15 квітня 2016 року (далі Висновок) (т.1 а.с.98), відповідно до якого було визначено спосіб участі діда ОСОБА_2І у вихованні онука ОСОБА_5 - у першу та третю суботи місяця з 10-00 години до 12-00 години та другу, четверту неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері ОСОБА_4.

За змістом ст.257 СК України, дід має право спілкуватися зі своїм внуками, брати участь у їх вихованні; батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні дідом своїх прав щодо виховання внуків; якщо такі перешкоди чиняться, дід має право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів врегульована ст.19 СК України. Згідно з ч.ч.5, 6 цієї статті орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є рідним дідом ОСОБА_5 та відповідно до приписів ст.257 СК України має право спілкуватись з онуком та брати участь у його вихованні, а відповідач чинить цьому перешкоди. При цьому суд взяв до уваги, що ОСОБА_2 щиро намагається зберегти та підтримувати сімейні стосунки з онуком, що за місцем його проживання створені належні умови для перебування дитини, і що відповідачем не надано доказів про негативний вплив ОСОБА_6 на малолітнього онука.

В оскаржуваному рішенні суд визначив спосіб участі діда ОСОБА_2 у вихованні онука ОСОБА_5, шляхом надання побачень у першу суботу місяця з 10-00 години до 12-00 години та третю неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері ОСОБА_4 або бабусі ОСОБА_7.

Проте, змінюючи спосіб участі у вихованні дитини, визначений письмовим Висновком органу опіки та піклування суд, в порушення ст.213 ЦПК України, ч.6 ст.19 СК України, не обґрунтував свого рішення, не зазначив чому не погоджується з Висновком в частині визначення кількості періодів спілкування на місяць, та крім того, визначив побачення в присутності бабусі ОСОБА_9, що не відповідає Висновку. Слід зазначити, що ОСОБА_9 не приймала участь у справі ні як сторона, ні як третя особа, а була представником відповідача.

Отже, в цій частині висновок суду не можна визнати законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 необхідно змінити.

Судова колегія вважає за необхідне визначити спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком та його вихованні у відповідності з Висновком, оскільки відповідачем не надано доказів, що це рішення компетентного органу суперечить інтересам дитини.

Посилання представників ОСОБА_4 щодо неможливості спілкування ОСОБА_2 з онуком через стан здоровя позивача є безпідставними.

Згідно Висновку, ОСОБА_2 на обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває, епідеміологічне оточення за місцем його проживання вільне.

Не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і посилання представників відповідача на негативне відношення дитини до дідуся. Враховуючи вік ОСОБА_5, конкретні обставини справи, зокрема те, що дитина ніколи разом з дідом не проживала, даних про те, що ОСОБА_2 вчиняв дії, які б могли вплинути на формування негативного відношення ОСОБА_5 до діда, матеріали справи не містять, слід дійти висновку, що психологічний образ діда сформований у дитини під впливом близьких йому людей, і лише особисте спілкування ОСОБА_5 з дідом може сприяти формуванню іншого відношення дитини до дідуся.

Слід зауважити, що рішення суду, яким визначено спосіб участі діда у вихованні ОСОБА_5, відповідачем не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині зобовязання відповідача повідомляти про місце проживання дитини, відвідування дошкільного навчального закладу, комунального закладу охорони здоровя та засобів звязку з відповідачем, суд виходив з недоведеності таких вимог, оскільки позивач не надав доказів про порушення його прав в цій частині відповідачем.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що діючим законодавством не передбачено обов'язок батьків повідомляти бабу, діда та інших родичів про зміну місця проживання дитини, відвідування дошкільного навчального закладу, комунального закладу охорони здоровя, тощо, оскільки саме батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а баба, дід за законом мають право спілкуватись зі своїми онуками, брати участь у їх вихованні (ст.ст.150,151 СК).

Що стосується вирішення спору в частині позовних вимог ОСОБА_1, то судова колегія не погоджується з мотивами та правовим обґрунтуванням судом першої інстанції відмови у позові.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції послався лише на те, що позивач тривалий час проживає за межами України, не приїздить до міста Харкова протягом останніх трьох років, а тому немає підстав стверджувати про заборону зустрічей з боку ОСОБА_4 через фактичну їх відсутність.

Cуд першої інстанції висловився щодо однієї з вимог позивача (про надання зустрічей) та не навів мотивів відмови у задоволенні решти позовних вимог.

Cудова колегія вважає за необхідне оскаржуване рішення в частині мотивів та правового обґрунтування відмови у позові ОСОБА_1 змінити та відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

За змістом ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ст.159 СК).

Згідно преамбули Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ (з наступними змінами та доповненнями) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Згідно вимог статті 15 даного Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що мати дитини ОСОБА_4 фактично заперечує проти особистого спілкування батька дитини - ОСОБА_1 з сином ОСОБА_10, стверджуючи, що таке спілкування шкодить дитині та наносить йому психологічну травму. Під час розгляду Управлінням служб у справах дітей питання про доцільність встановлення порядку участі батька з сином, ОСОБА_4 послалась на те, що позивач вчиняє на неї психологічний тиск шляхом телефонних дзвінків та СМС-повідомлень, що змусило її змінити номер телефону і спілкування з батьком дитини відсутнє.

Отже той факт, що позивач обмежений в можливостях спілкування з дитиною має місце.

У позові ОСОБА_1 просив суд зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, та на час його перебування в місті Харкові забезпечити побачення з сином не рідше двох разів на тиждень. Позивач також просив зобовязати відповідача не перешкоджати його спілкуванню з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування.

Разом з цим позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Так, ст. 19 СК України передбачено обовязкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, та надання цим органом письмового висновку щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків які бажають брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судовим розглядом встановлено, що питання про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином було винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Проте, у звязку з тим, що позивач не мешкає на території України та не може надати необхідні документи для розгляду органом опікі та піклування, питання щодо доцільності встановлення його участі у вихованні сина залишилось не вирішеним. Управління служб у справах дітей зазначило про неможливість надати суду відповідний письмовий Висновок щодо розвязання спору (т.1 а.с.98,99).

Даний Висновок позивач не оскаржив.

Отже, ОСОБА_1 не сприяв наданню Висновку компетентного органу стосовно визначення способу його участі як батька у вихованні дитини, хоча наявність такого висновку є обовязковою для вирішення спору, а суд може з ним погодитися чи навести мотиви непогодження.

У матеріалах справи відсутні належні обєктивні докази, щодо наявності необхідних житлових умов у позивача, його ставлення до сина, інших обставин справи, що мають істотне значення, на підставі яких можна дійти висновку про доцільність саме такого порядку спілкування батька з сином як просить позивач (враховуючи вік дитини 5 років, те, що він з батьком з народження майже не спілкувався), бажання та тривалість побачень, і що саме такий порядок не буде на шкоду інтересам ОСОБА_5.

Стосовно позовної вимоги про спілкування батька з сином за допомогою дистанційних засобів зв'язку, колегія суддів вважає зазначити і те, що позивач не надав доказів щодо забезпечення дитини такими засобами звязку, не довів спроможність дитини з урахуванням її віку, користуватися цими засобами.

Слід звернути увагу і на те, що позивач не визначився з періодами такого спілкування (враховуючі часову різницю між Україною та Канадою це має значення) ні при подачі позову ні під час розгляду справи судом першої інстанції.

Вимоги ОСОБА_1 про зобовязання відповідача не перешкоджати спілкуванню з сином поштою та іншими засобами звязку взагалі є необґрунтованими, оскільки позивач не зазначив яким чином таке спілкування може бути реалізоване.

Не грунтуються на законі і вимоги ОСОБА_1 повідомляти про місце фактичного проживання сина та місце реєстрації проживання дитини, місце відвідування сином дошкільного навчального закладу, місце відвідування дитиною комунального закладу охорони здоровя чи іншого лікувального закладу або лікаря, про засоби звязку з мамою дитини для отримання інформації про дитину та у разі зміни місця проживання та перебування дитини негайно повідомляти про такі зміни.

Що стосується місця реєстрації дитини та відвідування дошкільного закладу то судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 не змінювала відоме позивачу місце реєстрації та місце проживання ні своє ні дитини, і не приховувала від позивача інформацію щодо дошкільного закладу, який відвідує ОСОБА_5.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 за місцем роботи ОСОБА_7 та до правоохоронних органів з метою отримання інформації про місце знаходження дитини не може свідчити про те, що відповідач приховувала від позивача місце перебування сина.

З наданих суду доказів вбачається, що засоби звязку з матірю дитини позивачу відомі.

Решта вимог за своїм змістом є повсякденними питаннями в утриманні та догляді за дітиною, яка проживає з матірю, а доцільність проживання сина з матір'ю позивач під сумнів наразі не ставить.

Оскільки відповідно до ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені права, а вимога ОСОБА_1 про зобовязання відповідача повідомляти про можливі зміни місця проживання та перебування дитини направлена на можливе порушення його прав в майбутньому, то така є передчасною і задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю, судова колегія зазначає, що він не позбавлений можливості захистити свої батьківські права, які на його думку порушується відповідачем, з дотриманням встановленого законом порядку для вирішення питання щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 змінити визначити спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10.00 години до 12.00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері - ОСОБА_4.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 липня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 змінити в частині мотивів та обґрунтування відмови у позові.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді