Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/4600/14-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 30 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Якухно О.М.

суддів: Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у Житомирській області до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у Житомирській області (надалі Управління ДСНС) звернулося з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з відповідача 32 608,17 грн. матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 550 грн. за проведення авто-товарознавчого дослідження та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що 28.04.2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля КАМАЗ АЦ-40 (43253) СПІЧ-11, державний номер 49-64 ч1, який знаходиться на балансі Управління ДСНС, під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля КАМАЗ (самоскид) державний номер НОМЕР_1, яким керував його власник ОСОБА_2. Позивачем зазначено, що вказана ДТП трапилась з вини відповідача ОСОБА_2, що підтверджується постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 18.04.2013 року. Внаслідок вказаного ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Страховою компанією сплачено максимальну суму відшкодування за полісом ОСЦВ, що становить 49 490 грн., а різницю між фактично завданими збитками та отриманими страховими виплатами позивач просить стягнути з ОСОБА_2, як заподіювача шкоди.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15 січня 2016 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Управління ДСНС України у Житомирській області 32 608,17 грн. майнових збитків, заподіяних в результаті ДТП, 550 грн. витрат на авто-товарознавче дослідження та 331,58 грн. судового збору , а всього 33 489,75 грн. Після стягнення вказаної суми, вирішити питання про передачу Управлінням Державної служби надзвичайних ситуацій України у Житомирській області замінених деталей автомобіля КАМАЗ АЦ-40 (43253) СПІЧ-11 (державний номер 49-64 ч1) ОСОБА_2

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення з врахуванням ступеню вини обох сторін у виникненні ДТП. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, зокрема тій обставині, що відповідно до постанови Житомирського районного суду Житомирської області від 18.04.2013 року ОСОБА_2 не було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП, а провадження по справі було закрито на підставі ст.247 КУпАП. Також судом залишено поза увагою те, що висновки авто-технічних експертиз проведених по вказаній ДТП є неповними, а позивачем не було надано суду доказів щодо понесених витрат на відновлення пошкодженого автомобіля. Також судом не надано належної правової оцінки показам свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Апелянт зазначає, що своїми діями він не створював аварійної ситуації, адже водій ОСОБА_3, який був за кермом належного позивачу транспортного засобу, міг уникнути зіткнення шляхом своєчасного екстреного гальмування, а затримка автомобіля належного ОСОБА_2 на проїзній частині при виконанні маневру лівого повороту сталась внаслідок збою паливної системи, а не внаслідок порушення апелянтом вимог ПДР.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 28.04.2012 року о 14-00 год. на 135 км. автодороги Київ-Чоп трапилася ДТП за участю двох вантажних автомобілів НОМЕР_2, під керуванням відповідача, який виїжджав з другорядної дороги на головну, та автомобілем КАМАЗ д/н 4964 Ч1 під керуванням водія ОСОБА_3, який їхав по головній дорозі виконуючи службове завдання.

28.04.2012 року по даній ДТП у присутності ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, в якому встановлено, що в порушення вимог п.16.11 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) ОСОБА_2, рухаючись по другорядній дорозі, виїжджаючи на головну дорогу, не дав перевагу в русі автомобілю під керуванням ОСОБА_3. Даний протокол відповідач підписав без зауважень та погодився із вчиненим ним правопорушенням (а.с.2 адміністративної справи № 3-705/12 ).

Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 18.04.2013 року у справі №3-705/12 закрито провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП у звязку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с.13).

Згідно експертного авто-товарознавчого дослідження №3553 від 18.06.2013 року, власнику автомобіля КАМАЗ АЦ-40 д.н. 4964 Ч1, було заподіяно матеріальний збиток в розмірі 82 098,17 грн. (а.с.28-30, 94-95).

Автомобіль відповідача було застраховано в АТ «СГ «ТАС», який здійснив страхову виплату 20.01.2014 року, 04.06.2014 року та 27.06.2014 року в межах страхового ліміту на загальну суму 49490 грн., тобто за виключенням франшизи в сумі 510 грн. (а.с.53-55).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, із застосуванням ст.ст.1166, 1188 ЦК України, правильно виходив із доведеності вини відповідача у заподіянні шкоди.

Сам по собі факт не притягнення винуватця даної ДТП ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за спливом строку не може бути підставою для звільнення його від цивільної відповідальності.

Суд, закриваючи провадження в адміністративній справі за ст.124 КУпАП України, встановив, що ДТП сталася з вини водія ОСОБА_2, який порушив вимоги п.16.11 ПДР України.

Доводи відповідача про наявність одночасно винних дій з боку водія ОСОБА_3 колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідач посилається на висновки експертиз щодо наявності технічної можливості у водія пожежного автомобіля запобігти ДТП шляхом екстреного гальмування та збій паливної системи його автомобіля.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Тягар доказування згідно з перерахованими нормами розподіляється таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини у заподіянні шкоди.

Автомобіль відповідача відновлено і доказів збою паливної системи останнім не надано, а тому вказана обставина є недоведеною.

В даному випадку підлягає встановленню відповідність дій водія ОСОБА_3 вимогам п.12.3 ПДР України, яка передбачає, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху обїзду перешкоди, та можливість запобігання пригоди.

Згідно п.1.4 ПДР України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Як встановлено у судовому засіданні автомобіль КАМАЗ АЦ-40 (43253) належить Управлінню ДСНС (СДПЧ-11) і рухаючись по головній дорозі з увімкненими проблисковими маячками синього кольору виконував службове завдання, тобто дії водія останнього не суперечили вимогам ПДР України.

Основним завданням пожежної охорони є гасіння пожеж, рятування людей та надання допомоги в ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійного лиха (ст.14 Закону України «Про пожежну безпеку» та п.4 Положення про Державну пожежну охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 508 від 26.07.1994 року в редакціях на час ДТП).

Згідно п.3.2 ПДР України у разі наближення транспортного засобу з увімкненим синім проблисковим маячком та (або) спеціальним звуковим сигналом водії інших транспортних засобів, які можуть створювати йому перешкоду для руху, зобовязані дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд зазначеного транспортного засобу.

Отже, виконуючи завдання по рятуванню людей або майна, водій спеціалізованого транспортного засобу повинен розраховувати на відповідність дій водіїв інших транспортних засобів Правилам дорожнього руху України, а останні зобовязані дати йому дорогу, оскільки несвоєчасність надання допомоги може призвести до негативних наслідків.

Висновками експертного авто-технічного дослідження №3/66 від 20.03.2015 року та №3/556 від 15.10.2015 року встановлено невідповідність дій водія ОСОБА_2 вимогам п.3.2, 10.1 та 16.11 ПДР України.

Також, експертом надано відповіді на поставлені запитання, виходячи із моменту виникнення небезпеки для руху, що визначена відповідачем, та моменту виникнення небезпеки для руху, визначеного експертом, якими встановлено як наявність технічної можливості у водія ОСОБА_3 уникнути ДТП шляхом екстреного гальмування так і її відсутність.

Колегія суддів погоджується із доводами експерта, викладеними у висновку № 3/556 від 10.10.2015 року (а.с.177-183), згідно яких момент небезпеки для руху водію автомобіля, що рухається по головній дорозі, визначається не з часу виїзду автомобіля з другорядної дороги на умовну лінію перехрестя, а в момент знаходження автомобіля НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 на відстані шляху гальмування до смуги руху автомобіля КАМАЗ д/н 4964 Ч1 під керуванням ОСОБА_3, зважаючи на таке.

Критерії, які б однозначно свідчили про наявність (чи відсутність) загрози безпеці дорожнього руху, у ПДР не сформульовано. Саме ця обставина спонукає до індивідуального, побудованого на особистому досвіді оцінюванні дорожньої ситуації експертом, яка через субєктивність може суттєво відрізнятися від думки сторони у справі.

По ДТП, пов'язаних з зіткненням ТЗ, слід керуватися такими положенням: небезпека виникає, коли для запобігання ДТП водій повинен був вжити необхідних заходів, якщо в нього була об'єктивна можливість виявити такі, що суперечать вимогам Правил дій водія іншого ТЗ, які в кінцевому рахунку призвели до зіткнення.

Таким чином, за визначенням терміна «небезпека для руху», наведеного в чинних ПДР, необхідною й достатньою умовою виникнення небезпеки для руху слід уважати присутність у дорожній ситуації одночасно обох ознак: появу рухомого обєкта, який наближається до смуги руху ТЗ чи перетинає її, і наявність загрози безпеці дорожнього руху, яку у свою чергу характеризує наявність невідповідностей у діях інших учасників руху вимогам ПДР.

Разом з тим, для запобігання зіткнення з іншим ТЗ водій не зобов'язаний, вживати екстрених заходів раніше, ніж він може виявити небезпечні дії водія цього ТЗ, яке не відповідає вимогам Правил. Водій не повинен розраховувати на те, що за час подолання ТЗ відстані, на якій ще можна було запобігти зіткненню, водій іншого ТЗ зробить небезпечні дії, що суперечать вимогам Правил. Якщо це й станеться, водій не зобов'язаний вживати екстрених заходів раніше, ніж він може виявити такі дії.

На підставі викладеного, не можна погодитися з доводами відповідача про те, що для водія, котрий має переважне право на рух, небезпечна обстановка виникла в момент перетину лівої межі нерегульованого перехрестя іншим транспортним засобом, що рухається з малою швидкістю, особливо при великій ширині проїжджої частини. У цьому випадку водій, що не користується переважним правом проїзду, може, не створюючи перешкоди, виїхати на перехрестя і здійснити правий поворот або, пропустивши транспортний засіб, водій якого користується переважним правом проїзду, перетнути перехрестя в потрібному напрямку. Такі дії водія не суперечать Правилам руху і не повинні бути сприйняті як небезпека для руху.

З урахуванням швидкості руху автомобіля КАМАЗ під керуванням ОСОБА_5, яка встановлена при відтворенні обстановки за участю останнього, ширини проїзної частини та можливості водія ОСОБА_5 зупинитися до смуги руху автомобіля КАМАЗ д/н 4964 Ч1, що б надати можливість безперешкодного проїзду автомобіля, який рухається по головній дорозі, експерт дійшов обґрунтованого висновку при визначенні моменту небезпеки для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6, а тому висновки експерта про технічну можливість останнього уникнути ДТП виходячи із моменту небезпеки, визначеному відповідачем, судом до уваги не приймаються.

З висновку експерта вбачається, що за показаннями водія ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4 перший не мав технічної можливості уникнути ДТП при виникненні небезпеки для руху шляхом екстреного гальмування.

За показаннями водія ОСОБА_5 водій ОСОБА_3 мав таку можливість, однак різниця між зупиночним шляхом та відстанню до лінії руху автомобіля під керуванням ОСОБА_5 становить лише 9,2 м. Зупиночний шлях визначено із середньої реакції водія 0,8 с і не враховує його індивідуальність, обстановку, що передує події. Збільшення такої реакції до 1,2 с повністю нівелює зазначену відстань.

З урахуванням висновків експерта про технічну неможливість запобігти ДТП за показаннями водія ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_4, а також незначної можливості уникнути зіткнення шляхом гальмування за показаннями відповідача ОСОБА_5, та обставин за яких діяв водій ОСОБА_3, виконуючи завдання по запобіганню шкоди майну та здоровю/життю людей, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.12.3 ПДР України, а отже і протиправності його дій, наявності причинного зв"язку між його діями та заподіянням шкоди, що виключає його вину.

Відповідно до ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом першої інстанції стягнуто різницю між визначеним експертом розміром шкоди в сумі 82 098,17 грн. та розміром страхової виплати в сумі 49490 грн., що відповідає вимогам ст.1194 ЦК України.

Виконання робіт по відновленню автомобіля за власні кошти та з використанням працівників СДПЧ-11 не є підставою для зменшення розміру шкоди, яка визначена у відповідності до вимог ст.1192 ЦК України та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: