Провадження № 22-ц/783/5403/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

ОСОБА_4, ОСОБА_5, його представника

Кам»янської І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, третя особа Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області, про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: м. Львів, вул. Сірка, 2/69 та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Сірка, 2/69 шляхом зобовязання ОСОБА_5 подати заяву в Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: м. Львів, вул. Сірка, 2/69 та усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Сірка, 2/69, шляхом зобовязання ОСОБА_5 подати заяву в Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою, відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_2,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначають, що ОСОБА_5 разом із позивачами є співвласником спірної квартири, в якій також зареєстрована ОСОБА_6 Проте, ОСОБА_5 у вищевказаному житлі не проживає з 1997 року, а ОСОБА_6 з 2002 року, у зв»язку з тим, що постійно проживають в квартирі на вул. О.Степанівни, 50б/4 у м. Львові. Відповідачі не оплачують житлово-комунальні послуги, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей у житлі немає і взагалі вони не цікавляться квартирою, що підтверджується актами ЛКП «Левандівка» № 609 від 14.11.2012 року, № 619 від 19.11.2012 року, № 12 від 14.01.2016 року та № 13 від 14.01.2016 року. Перешкод в користуванні цим житлом відповідачам ніхто і ніколи не чинив, а тому, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, вважають, що ОСОБА_6 втратила право користування квартирою, а ОСОБА_5 житлом не користується і зобовязаний знятися з реєстрації, оскільки реєстрація відповідачів в цьому житлі, яке є їхньою власністю, перешкоджає у реалізації права власності позивачів у повному обсязі, в тому числі впливає на розмір житлово-комунальних послуг. З наведених підстав апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5, його представника Кам»янської І.А. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до частини першої ст.3 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 27.01.1998 року, що квартира № 69 в будинку на вул. Сірка, 2 у м.Львові належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_7, 24.01.2000 року, його дружина ОСОБА_3 прийняла у спадщину належну йому 1/3 частину квартири, що підтверджуєтся свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 05.04.2001 року.

Згідно договору дарування, укладеного 15.03.2012 року, ОСОБА_3 подарувала дочці, ОСОБА_2, 1/3 частину спірної квартири.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23.07.2013 року визначено розмір ідеальних часток ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири - по 1/3 ідеальній частці кожному.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_2, приватний нотаріус ОСОБА_8, ЛОР ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсним договору дарування та анулювання реєстрації такого в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Судом першої інстанції також встановлено, що в квартирі на вул. Сірка, 2/69 у м.Львові зареєстровані позивачка ОСОБА_3, її син ОСОБА_5 і його донька ОСОБА_9, яка, уклавши шлюб 11.09.2013 року, змінила прізвище на «Шийка», які є відповідачами у даній справі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зі змісту ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.ст. 355, 356 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповідності до частини 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз»яснень п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону( особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України).

Тобто, підставою для визнання члена сім»ї власника втратившим право на користування жилим приміщенням, є його відсутність протягом року без поважних на це причини. А відтак, вирішуючи спір, суд повинен з»ясувати причини відсутності члена сім»ї власника житла.

Судом першої інстанції на підставі пояснень сторін та актів ЛКП «Левандівка» № 609 від 14.11.2012 року, № 619 від 19.11.2012 року, № 12 від 14.01.2016 року та № 13 від 14.01.2016 року встановлено, і це не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 не проживають у квартирі протягом тривалого часу.

Судом першої інстанції також встановлено, що причиною не проживання у квартирі №69 житлового будинку №2 по вул. Сірка у м. Львові є неприязні відносини між співвласниками квартири та існуючий між ними конфлікт щодо користування спірною квартирою, оскільки між ними немає домовленості щодо можливості користування відповідачами квартирою, між ними не встановлено порядку користування квартирою.

Крім цього, з копій дипломів ОСОБА_6 ВК № 31687281 і ВК № 36628120, вбачається, що вона навчалася з вересня 2003 року по червень 2009 рік в Дрогобицькому державному педагогічному університеті ім. Івана Франка, що підтверджує відсутність в спірній квартирі у зв»язку з навчанням та свідчить про те, що у спірній квартирі вона не проживала з поважних причин.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення законодавства, з врахуванням того, що ОСОБА_6 не проживає тривалий час у квартирі на вул.Сірка, 2/69 у м.Львові з причин того, що існує конфлікт між її батьком з однієї сторони, і тіткою та бабцею, з іншої сторони, щодо володіння і користування ними цією квартирою, як співвласниками, прийшов до переконання, що ОСОБА_6 не може користуватися і проживати у спірній квартирі з поважних, з незалежних від неї причин.

Заперечуючи твердження відповідачів щодо неможливості проживання у зв»язку з існуючими конфліктними відносинами, позивачі посилаються на те, що жодних перешкод відповідачам в користуванні квартирою ніхто з них і ніколи не чинив, на підтвердження чого посилаються на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26.02.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.05.2015 року, яким в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, встановлення порядку користування житловими приміщеннями відмовлено, при цьому встановлено, що ОСОБА_5, як співвласник спірної квартири, має можливість користуватись та розпоряджатись належною йому на праві власності часткою квартири, однак, не використовує свої права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, встановивши з пояснень ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про те, що протягом тривалого часу і на час розгляду цієї справи у співвласників немає домовленості щодо порядку користування спірною квартирою та існує спір щодо володіння та користування квартирою, що підтверджується спорами, які розглядаються судами, сторони ствердили про те, що між ними не досягнуто домовленості щодо викупу частки квартири, належної ОСОБА_5, враховуючи те, що між співвласниками у звязку з наведеним, є вкрай неприязні, конфліктні відносини, у зв»язку з чим відповідачі не користуються спірним житлом, яке займають позивачі, а проживають на ІНФОРМАЦІЯ_1, прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, її відсутність у квартирі зумовлена причинами об»єктивного характеру, незалежними від неї причинами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи позивачів про те, що відповідачі не несуть витрат на обслуговування квартири, проведення ремонтних робіт, не можуть бути підставою для визнання відповідачки ОСОБА_6 втратившою право на користування спірною квартирою, оскільки сторони не позбавлені права щодо вирішення у встановленому законом порядку питання щодо витрат на житло. Крім цього невиконання обовязків з утримання житла не віднесено законом до підстав, які визначають і впливають на збереження права користування житлом за тимчасово відсутньою особою.

Згідно з роз»ясненнями п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місяця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З врахуванням вищезазначеного, беручи до уваги те, що позивачами не заявлялися позовні вимоги про визнання ОСОБА_5 про позбавлення права власності на 1/3 частину квартири №69 житлового будинку №2 по вул.. Сірка у м. Львові або права користування ним, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод позивачам у здійсненні права власності як співвласників квартири, шляхом зобов»язання ОСОБА_5 подати заяву у Залізничний РВ ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстраційного обліку за адресою м.Львів, вул. Сірка, 2/69.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених ОСОБА_3, ОСОБА_2 в поданій ними апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_10