У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства Слов'янської міської ради «Словміськводоканал» про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 2 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 25 грудня 2009 року вона працювала в комунальному підприємстві Слов'янської міської ради «Словміськводоканал» (далі - КП «Словміськводоканал»), а 20 лютого 2015 року звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. До звільнення з роботи вона неодноразово зверталася до відповідача із заявою про надання їй додаткової відпустки як матері, що виховує дитину сама, відповідач обіцяв надати таку відпустку, але не надав та при звільненні компенсацію за невикористану додаткову відпустку не нарахував.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати КП «Словміськводоканал» нарахувати їй компенсацію за невикористану додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів, як матері, що виховує дитину сама, та стягнути цю суму на її користь.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 2 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що на час трудових відносин позивачем не був доведений факт виховання позивачем дитини без батька, тому роботодавець обґрунтовано відмовив у наданні додаткової відпустки, як матері, що виховує дитину сама, та у виплаті компенсації за таку відпустку при звільненні.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що той факт, що ОСОБА_4 мешкає з матір'ю, позивачкою, не є доказом того, що його батько ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини й мати виховує дитину без участі батька. Також суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази того, що батько не бере участі у вихованні сина, тому позивачкою не доведено, що вона виховує дитину без участі батька й останній з часу розлучення, зокрема, протягом 2014 - 2015 років не приймав участі у вихованні дитини.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 25 грудня 2009 року перебувала в трудових відносинах з КП «Словміськводоканал» та працювала на посаді юрисконсульта, а 20 лютого 2015 року на підставі наказу № 48-к звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Відповідно до п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері).

Так, у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Оскільки п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

При цьому факт отримання чи неотримання аліментів, для надання відпустки значення не має.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України).

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення закону передбачено й ст. 24 Закону України «Про відпустки».

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Відтак, для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред'явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Так,ОСОБА_3 на підтвердження доводів про те, що вона єодинокою матір'ю, яка виховує дитину без батька, надала довідку ЖЕК № 6 про склад родини, в якій зазначено, що дитина, зареєстрована 10 червня 2008 року за місцем її проживання, по теперішній час мешкає з нею.

Крім того, ОСОБА_3 заявляла клопотання про залучення до матеріалів справи належним чином завіреної довідки зі Слов'янської загальноосвітньої школи № 15, в якій навчається її син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з якою протягом 2013 - 2015 років дитина проживає з матір'ю, яка займається її вихованням та організацією навчання, а батько дитини не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з вчителями, не цікавиться навчанням дитини, не приймає участі в організації його навчання, не забирає дитину додому зі школи, не бере участі в батьківських зборах.

При цьому апеляційний суд у порушення ч. 4 ст. 10, ст. 303 ЦПК України безмотивно відмовив у задоволенні клопотання позивача про залучення до матеріалів справи зазначеної довідки зі школи, чим порушив її право на доведення своїх вимог, гарантованих ст. 129 Конституції України.

Також апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам позивача щодо надання їй протягом 2010 - 2013 років додаткових відпусток як матері, яка виховує дитину без батька, що не заперечувалось представником відповідача та залишив поза увагою те, що відповідач відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України доводів ОСОБА_3 не спростував.

Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тому висновкиапеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не дослідив і не оцінив доводи й докази позивача щодо права на отримання додаткової відпустки як жінці, яка виховує дитину без батька та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А. Черненко

С.П.Штелик