Справа № 569/5085/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2016 року м. Рівне

Рівненський міський суд

в особі судді Сидорука Є.І.,

при секретарі Григорчук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсними Договору про надання споживчого кредиту № 0 та Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, -

в с т а н о в и в :

Представник АТ "УкрСиббанк" звернувся до суду позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить: солідарно стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ-Сервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан "Шкварочка" суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 213 836,10 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 39 663,06 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам. Солідарно стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ-Сервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресторан "Шкварочка" суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 152 490,54 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 23 419,54 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам та суми судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказується, що 07 червня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договори про надання споживчого кредиту №0 та №0, за умовам яких останньому надано позику в сумі 460212,88 швейцарських франків та в сумі 294633,64 швейцарських франків, відповідно, під 8,99% річних. Виконання зобовязань позичальника забезпечувалося заставою нерухомого майна, що належить ТОВ "Ресторан "Шкварочка", а також порукою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ "ВВ-Сервіс" і ТОВ "Ресторан "Шкварочка". В порушення умов договорів, ОСОБА_1 допустив утворення заборгованості перед банком, внаслідок чого у ПАТ "УкрСиббанк" виникло право дострокового повернення усієї суми позики та стягнення з позичальника та його поручителів, як суми заборгованості по тілу кредитів, так і по відсоткам, а також пені.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсними положень договорів про надання споживчого кредиту, а згодом, уточнивши та збільшивши свої зустрічні позовні вимоги, просив визнати договори про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 07 червня 2007 року недійсними в цілому, у звязку з укладенням їх під впливом обману зі сторони банку.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладання договорів про надання споживчого кредиту, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ "УкрСиббанк" до ТОВ "ВВ-Сервіс", ТОВ "Ресторан "Шкварочка" про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту в рамках договорів поруки, закрито з огляду на те, що справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами, а обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, не допускається.

Представник ПАТ "УкрСиббанк" в судовому засіданні уточненні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі. Зауважила, що сума, яку просить стягнути ПАТ "УкрСиббанк" з відповідачів за договорами №0 та №0 від 07 червня 2007 року повністю відповідає умовам таких договорів. З приводу зустрічних вимог - заперечила, покликаючись, зокрема на те, що на договори №0 та №0 від 07 червня 2007 року не поширюються норми Закону України "Про захист прав споживачів", з огляду на те, що кредитні кошти надавались ОСОБА_1 не на споживчі потреби, а для придбання корпоративних прав. Відповідно, просила первісний позов задовольнити в повному обсязі, а у зустрічному відмовити за його безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що сума, предявлена банком до стягнення є необґрунтованою, оскільки не відповідає умовам відповідних договорів та не підтверджується відповідними платіжними документами. Також доводив, що банк надав ОСОБА_1 кредит саме на споживчі потреби, про що прямо вказав у відповідних договорах. Поміж того, що жодного належного і допустимого доказу тому, що ОСОБА_1 придбав частку у ТОВ "Ресторан "Шкварочка" саме за кошти, які отримав у кредит від ПАТ "УкрСиббанк" суду не надано, наголосив, що корпоративні права, також вважаються товаром, а тому кредит і в такому випадку не втрачає статусу споживчого. За наведеного, просив у первісному позові відмовити, а зустрічний задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялось у встановленому порядку. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що до задоволення підлягає зустрічний позов, вимоги за первісним позовом до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст.. 10, 60 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як слідує з ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 07 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", перейменованим на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в сумі 294633,64 швейцарських франків терміном по 06 червня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 8,99% річних.

Також, 07 червня 2007 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого банк надав позичальнику кошти в сумі 460212,88 швейцарських франків на термін по 06 червня 2017 року під умовою сплати процентів за користування кредитом на рівні 8,99% річних.

В забезпечення вимог за вказаними кредитними договорами, цього ж дня, між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2, між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3, між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "ВВ-Сервіс", а також між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Ресторан "Шкварочка" було укладено договори поруки, згідно з якими поручителі взяли на себе зобовязання відповідати перед банком у тому ж обсязі, що й ОСОБА_1, за всіма зобовязаннями останнього за відповідними кредитними договорами, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій.

Крім цього, в забезпечення вимог за вказаними кредитними договорами, цього ж дня, між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Ресторан "Шкварочка" було укладено договір іпотеки.

01 грудня 2008 року між сторонами було укладено додаткові угоди до договорів про надання споживчого кредиту, якими змінено графіки погашення кредиту.

Задовольняючи вимоги за зустрічним позовом суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Суд вважає безпідставними доводи представника ПАТ "УкпСиббанк" про те, що оскаржувані договори не підпадають під дію регулювання норм Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно з пунктами 1.4 обох договорів: "кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на споживчі потреби". Жодного належного і допустимого доказу тому, що ОСОБА_1 придбав частку у ТОВ "Ресторан "Шкварочка" саме за кошти, які отримав у кредит від ПАТ "УкрСиббанк" за спірними договорами, суду не надано. Більше того, корпоративні права вважаються товаром, а тому кредит, в будь-якому випадку не втрачає статусу споживчого.

За рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від

кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Судом встановлено, що у Графіках погашення кредиту, які є додатком до Договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 07 червня 2007 року не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими.

Висновком судово-економічної експертизи №7459-7463 від 30 червня 2016 року, підтверджено, що додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року "Графік погашення кредиту" містить лише щомісячний "залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом, сума валюти - швейцарських франків" (колонка № 3), однак суму погашення основного боргу, сплату процентів за користування кредитом, тощо, які передбачені вимогами Правил, вищезазначений графік, не містить. Аналогічним чином це стосується і додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту № від 07 червня 2007 року. Також, відсутні розрахунки орієнтовної сукупної вартості кредиту, які передбачені Правилами.

Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", банк не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частинами 3 та 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, загальна сума позовних вимог ПАТ "УкрСиббанк" по договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року, з урахуванням, як нарахованих так і прострочених процентів, а також пені, визначена банком на рівні 154521,01 швейцарських франків, а по договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року - на рівні 217274,88 швейцарських франків.

Однак, ні одна, ні інша сума позовних вимог не підтверджена жодними належними і допустимими доказами по справі. Розрахунки, здійснені ПАТ "УкрСиббанк" не містять посилань на документи первинного обліку, які покладені в основу розрахунків, що унеможливлює перевірку їх обґрунтованості. Вказані розрахунки в частині процентів і пені взагалі не містять даних про базис для такого нарахування, що унеможливлює перевірку їх правильності.

Висновком судово-економічної експертизи №7459-7463 від 30 червня 2016 року, який є належним і допустимим доказом у справі засвідчено, що сума, яка зазначена у позовній заяві ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року не відповідає умовам такого договору в частині нарахування процентів (17,98% річних) та документами первинного обліку банку (у т.ч. розрахунковими), та обліковими регістрами (виписки по особових рахунках), не підтверджується.

Аналогічним чином, сума, яка зазначена у позовній заяві ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року не відповідає умовам такого договору в частині нарахування процентів (17,98 річних) та документами бухгалтерського обліку банку (первинними (у т.ч. розрахунковими), обліковими регістрами (виписки по особових рахунках)), не підтверджуються.

При цьому, експертом зауважено, що ПАТ "УкрСиббанк" на дослідження не надано: ні документів бухгалтерського обліку (первинних документів (у т.ч. розрахункових), облікових регістрів), які підтверджують повернення (внесення) позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів для погашення основного боргу (у т.ч. простроченого), процентів (у т.ч. прострочених) на виконання умов договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 07 червня 2007 року; ні документів бухгалтерського обліку (первинних документів (у т.ч. розрахункових), облікових регістрів), які підтверджують зарахування розподіл внесених позичальником ОСОБА_1 для погашення основного боргу (у т.ч. простроченого), процентів (у т.ч. прострочених) на виконання умов договорів про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 07 червня 2007 року; ні розрахункових документів (у т.ч. первинного обліку), ні облікових регістрів, які підтверджують нарахування пені у сумі 2 030,47 CHF за договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року та пені у сумі 3 438,78 CHF (за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 3 252,83 CHF; за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами 185,95 CHF) за договором про надання споживчого кредиту №0 та №0; ні будь-яких даних з приводу нарахованої, але несплаченої позичальником пені.

Також, експертом зауважено, що нарахування ПАТ "УкрСиббанк" процентів здійснено по завищеній відсотковій ставці - 17,98% річних, що не передбачено умовами договорів про надання споживчого кредиту, і ПАТ "УкрСиббанк" не надано, ні додаткових угод, ні рекомендованих повідомлень позичальнику, які б підтвердили існування підстав для збільшення процентної ставки з 8,99% річних до 17,98% річних.

Є необхідним звернути увагу на наступну обставину, встановлену висновками судово-економічної експертизи №7459-7463 від 30 червня 2016 року, а саме: реальна процентна ставка по договору про надання споживчого кредиту № від 07 червня 2007 року фактично становить 9,82%, та є вищою на 0,83% від процентної ставки, зазначеної в договорі (8,99%), абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за цим договором встановлене під час дослідження, фактично складає 150648,55 швейцарських франків; реальна процентна ставка по договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року фактично становить 9,82%, та є вищою на 0,83% від процентної ставки, зазначеної в договорі (8,99%)., абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за цим договором встановлене під час дослідження, фактично складає 214352,32 швейцарських франків.

Відтак, експертним висновком підтверджується, що банк в порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не надав відомості, які були потрібні споживачу, як клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті, тим самим ввів його в оману при отриманні кредитних послуг. Встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірні кредитні договори та додатки до нього.

Таким чином, під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_5 ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_5 Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), та Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

В п.14. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30 березня 2012 року, вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Статтями 18 і 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Поняття "нечесна підприємницька практика" включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п.2 ч.1, ч.2, ч.1 п.7 ч.3, ч.6 ст.19 цього Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсні.

За положеннями ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи фактично підтверджує, що під час укладення договорів про надання споживчого кредиту ПАТ УкрСиббанк" приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, вважається таким, що свідчить про наявність умислу в діях банку.

Таким чином, зіставляючи всі вищенаведені дані, факти і обставини справи (зокрема, щодо невідповідності цифрових показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) до коментованих норм та імперативних вимог Закону, суд прийшов до висновку, що укладені позичальником ОСОБА_1 договори про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 07 червня 2007 року є такими, що укладені під впливом омани з боку банку що у відповідності до правила ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, заборонено Законом. В такому разі, укладені за таких умов спірні правочини є недійсними в силу ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У контексті принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обовязок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

В ході розгляду справи представнику позивача за первісним позовом неодноразово пропонувалося надати детальний розрахунок позовних вимог та його документальне підтвердження. Аналогічне вимагалося і експертом під час виконання судово-економічної експертизи, призначеної у даній цивільній справі. Однак, ПАТ "УкрСиббанк" ухилилося від надання вказаних документів.

Таким чином, суд змушений зробити висновок, що ПАТ "УкрСиббанк" належними та допустимими доказами не підтвердило обсягу заборгованості позичальника ОСОБА_1 за договорами про надання споживчого кредиту №0 та №0 від 07 червня 2007 року, в тому числі, в розрізі основної суми кредиту, відсотків та пені, тобто не обґрунтувало і не довело розміру своїх позовних вимог. За наведеного, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ "УкрСиббанк" у заявленому ним розмірі.

Не підлягає до задоволення заява представника ПАТ "УкрСиббанк" про застосування строків позовної давності до зустрічного позову, оскільки, як встановлено вище, порушення прав позичальника у вказаних правовідносинах, мали триваючий характер.

На підставі ст. 203, 236, 548, 1054, 1055 ЦК України, Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Законом України "Про захист прав споживачів", керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК Укр аїни, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ПАТ "УкрСиббанкк" про: солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 213 836,10 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 39 663,06 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам; солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №0 у розмірі 152 490,54 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 23 419,54 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам; суми судового збору - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задоволити.

Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №№ 0 від 07 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (перейменованим - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та ОСОБА_1.

Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №№ 0 від 07 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (перейменованим - Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_6

Повний текст рішення виготовлено 27.12.2016 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_6