АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3329/16 Головуючий 1 інст. - Ференчук О.В.
Категорія: спори, що виникають
із трудових правовідносин
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кіпенко І.С.,

- Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Айдинли», треті особи: директор ТОВ «Айдинли» Уйтун Байбора, територіальна державна інспекція з питань праці у м. Києві, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просив: поновити йому строк для звернення до суду з заявою про визнання незаконними наказів директора товариства з обмеженою відповідальністю «Айдинли» (далі по тексту - ТОВ «Айдинли») № 20-а від 21.01.2015 року, № 56-а від 07.04.2015 року, № 84-х від 05.05.2015 року; визнати незаконними та скасувати накази директора ТОВ «Айдинли» № 20-а від 21.01.2015 року, № 56-а від 07.04.2015 року, № 84-х від 05.05.2015 року; поновити його на посаді старшого продавця-консультанта в магазині одягу «Сасharel», розташованого в ТРЦ «Караван» по вул. Героїв Праці,7 у м. Харкові; стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що згідно наказу від 05.05.2015 року його було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків на підставі п.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки він не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни та належним чином і в повному обсязі виконував всі свої посадові обов'язки, визначені посадовою інструкцією. Позивач вказував, що дисциплінарні стягнення (догани) за порушення посадової інструкції та правил внутрішнього трудового розпорядку були застосовані до нього незаконно, оскільки він виконував усі покладені на нього обов'язки, а тому порушення, викладені у наказах № 20-А від 21.01.2015р., № 56-А від 07.04.2015р., є безпідставними, до того ж про їх існування він узнав лише після звернення до суду.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважаючи, що допущені ОСОБА_1 систематичні порушення трудової дисципліни мали своїм наслідком його звільнення. Крім того, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском ОСОБА_1 без поважних причин встановлених законом строків для звернення до суду з позовом за захистом трудових прав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд залишив поза увагою його доводи про те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 намагались вручити без підпису директора та без печатки підприємства і про це він повідомив працівників міліції, яких викликав саме з цього приводу та які прибули на місце події 05.05.2015 року; що зазначений наказ підприємство не направило йому поштою, хоча надіслали трудову книжку; що дії, за які ОСОБА_1 були оголошені догани, в дійсності не були дисциплінарними проступками; що акти про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення із оскаржуваними наказами про оголошення доган він не отримував, хоча у підприємства не було перешкод надіслати їх йому поштою.

В апеляційному суді ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу просили задовольнити, пояснивши, що дійсною підставою для звільнення ОСОБА_1 було не вчинення ним порушень, а намагання звільнити займану ним посаду для іншої особи та бажання позбавитися від нього у зв'язку з відмовою від пропозиції звільнитися за власним бажанням та зверненням до правоохоронних органів за захистом порушених трудових прав.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав і просив її відхилити, вважаючи, що суд першої інстанції вирішив справу у відповідності із законом, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Судом встановлено, а сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не заперечується, що ОСОБА_1, 18.01.1983 р.н., згідно наказу від 27.03.2013 року за № 25 був прийнятий на посаду старшого продавця-консультанта ТОВ «Айдинли». Фактичним місцем роботи ОСОБА_1 було визначено в магазині одягу «Cacharel», розташовану в ТРЦ «Караван» по вулиці Героїв Праці 7 в м.Харкові.

Наказом директора ТОВ «Айдинли» Уйтун Байбори від 05.05.2015р. за №84-х ОСОБА_1 звільнений за п.3 ст.40 КЗпП України з записом в трудовій книжці «Звільнений у зв'язку з систематичним невиконанням трудових обов'язків без поважних причин».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції описав в узагальненому виді доводи сторін, норми КЗпП України, за якими має бути вирішено дану справу і, пославшись на ст.60 ЦПК України, зробив висновок, що позивач пропустив місячний строк для вирішення трудового спору щодо звільнення без поважних причин.

Однак з таким рішенням апеляційний суд погодитися не може у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За формою і змістом рішення суду повинно відповідати вимогам ст.ст.214, 215 ЦПК України.

Однак вказаним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, в рішенні відсутні висновки суду щодо вимог позивача про визнання порушення трудових прав внаслідок притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також при звільненні; відсутнє зазначення мотивів, з яких суд вважав встановленим наявність або відсутність відповідних фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, бере до уваги або відхиляє докази щодо зазначених у позові обставин притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення.

Посилання на пропущення без поважних причин передбаченого законом строку для звернення до суду з позовом як на самостійну підставу ухвалення відповідного рішення може мати місце лише за умови встановлення судом порушення охоронюваних законом прав позивача (ч.4 ст.267 ЦК України).

На необхідність додержання вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, як найважливішого акту правосуддя, звертав увагу Верховний Суд України в постанові Пленуму №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Так, надаючи роз'яснення з цього приводу, Пленум ВСУ в п.11 постанови зазначив, що суд при вирішенні справи по суті повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звернулися за захистом цивільних прав, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Якщо сторона (її представник, повноваження якого не обмежені) визнавала обставини, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, суд посилається на це в рішенні як на підставу звільнення від доказування цих обставин (частина перша статті 61 ЦПК), а при прийнятті згідно зі статтею 178 ЦПК відмови сторони від визнання обставини - зазначає про його відхилення.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50; далі - Конвенція).

Представник відповідача жоден з доводів позивача не визнав, а відтак правовій оцінці підлягають як доводи позивач та його представника і заперечення на них щодо порушення трудових прав при накладення дисциплінарних стягнень, при звільненні позивача з займаної посади, так і щодо пропуску встановлених законом строків для звернення до суду з позовом та щодо поважності причин їх пропуску.

Оскільки рішення суду містить лише висновок про відсутність поважних причин пропуску місячного строку для звернення до суду позовом про поновлення на роботі, а іншим доводам позивача, в тому числі і щодо вимог про встановлення порушення його трудових прав трудових прав та встановлення незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи, правової оцінки не надано, то таке рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, враховуючи таке:

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказував, що підставою звільнення ОСОБА_1 були систематичні порушення трудової дисципліни, за які він був притягнутий протягом року до відповідальності у вигляді доган у передбаченому законом порядку, а саме: наказом № 20-А від 21.01.2015 р. «Про накладення дисциплінарного стягнення на працівника ОСОБА_1» йому оголошено догану, згідно наказу № 56-А від 07.04.2015 р. «Про накладення дисциплінарного стягнення на працівника ОСОБА_1» позивачу також оголошено догану.

Представник відповідача вказував, що факти порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни та застосування до нього дисциплінарних стягнень у відповідності з вимогами закону підтверджується наданими суду копіями письмових пояснень ОСОБА_1, копіями доповідних записок, копіями наказів, копіями Акту № 02/01-15 від 22.01.2015 р. «Про відмову працівника від підпису наказу № 20-А від 21.01.2015 р. про накладення дисциплінарного стягнення на працівника ОСОБА_1», та Акту № 01/04-15 від 08.04.2015 р. «Про відмову працівника від підпису наказу № 56-А від 07.04.2015 р. про накладення дисциплінарного стягнення на працівника ОСОБА_1», який наявний в матеріалах справи.

Отже, вважає представник відповідача, ОСОБА_1 було відомо про застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення за спірними наказами, а їх зміст було доведено до його відома у встановленому законодавством порядку.

Зважуючи на вимоги ст. 233 КЗпП України, згідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, вбачається, що строк позовної давності для оскарження позивачем в суд наказу № 20-А сплив 22.04.2015 року, а наказу № 56-А відповідно - 08.07.2015 року.

Таким чином, вказував представник відповідача, навіть якщо і припустити, що позивач не був ознайомлений із наказом № 20-А та наказом № 56-А, з чим він не погоджується, то в будь-якому разі ОСОБА_1 стало відомо про існування вказаних наказів під час винесення та оголошення наказу № 84-Х від 05.05.2015 р. «Про звільнення працівників у зв'язку з виявленням повторного порушення трудової дисципліни та неналежним виконанням ОСОБА_1 покладених на нього обов'язків», оскільки в наказі № 84-Х міститься посилання на спірні накази № 20-А та № 56-А, як на підставу звільнення. Отже позивачу стало відомо про існування наказів № 20-А та № 56-А ще 05.05.2015 р. в день оголошення Наказу № 84-Х.

З огляду на зміст п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України щодо підстав звільнення працівника за систематичні порушення трудової дисципліни, та вимог ст.ст.10,60 ЦПК України щодо засад змагальності у цивільному судочинстві, відповідач по даній справі повинен довести суду, що дійсно мали місце факти систематичного невиконання працівником трудових обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, яку шкоду завдано внаслідок такого порушення.

Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки.

З доводів представників відповідача та наданих ними доказів вбачається, що підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді оголошення догани за наказом №20-А від 21.01.2015 року є некоректна поведінка з його боку відносно керівника 25.12.2014 року. Разом з тим, стосовно обставин встановлення такого порушення та дотримання встановленої законом процедури дисциплінарного провадження відповідачем надано лише копію протоколу пояснення ОСОБА_1 від 25.12.2014р. де вказано, що він підвищив голос на менеджера магазину «Сасharel», копію наказу №20-А і копію акта №02/01-15 «Про відмову працівника від підпису наказу…», складеного менеджерами і директором ТОВ «Айдинли» - Уйтун Байбора, місце знаходження якого в місті Києві.

Будь-яких інших даних, в тому числі про час, про місце, про обставини «підвищення голосу», про шкоду для підприємства внаслідок «підвищення голосу на менеджера», які б надавали суду можливість погодитися з доводами відповідача про обґрунтованість застосованого дисциплінарного стягнення та про відповідність тяжкості скоєного ОСОБА_1 порушення застосованому відповідачем стягенню у виді догани за наказом №20-а від 21.01.2015 року відповідачем не надано, а матеріали справи таких не містять. (а.с.48,49).

З доводів представників відповідача та наданих ними доказів вбачається, що підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді оголошення догани за наказом №56-А від 07.04.2015 року є знаходження ОСОБА_1 в торговому залі о 16 годині 10 хвилин, замість 16.00 годин. Стосовно обставин встановлення такого порушення та дотримання встановленої законом процедури дисциплінарного провадження відповідачем надано копію протоколу пояснення ОСОБА_1 від 03.04.2015 року, в якому вказано факт його знаходження в залі не о 16.00 год., а о 16-10 з посиланням на сімейні обставини, копію наказу №56-А, копію акта № 01/04-15 «Про відмову працівника від підпису наказу…», складеного менеджерами і директором ТОВ «Айдинли» - Уйтун Байбора, місце знаходження якого в місті Києві.

Також відповідачем надано копії посадової інструкції старшого продавця-консультанта текстильних товарів та «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників магазинів ТОВ «Айдинли», затвердженої 01.03.2013р., де в п.4.2 зазначено про початок роботи о 10-00 годин, а закінчення о 22.00 годині.

Вказані документи не дають підстав для висновку про відповідність застосованого за наказом №56-а від 07.04.2015р. стягнення у виді оголошення догани ОСОБА_1 за появу у торговому залі о 16 годину 10 хвилин замість 16-00 годин. Належних доказів встановлення графіку роботи та ознайомлення з ним ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Згідно наданої представником відповідача копії наказу №84-Х від 05.05.2015 року «Про звільнення працівників» ОСОБА_1 звільнений за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції на підставі службових записок від 03.04.2015р. та 21.04.2015р.., а також пояснювальних записок ОСОБА_1 від 25.12.2015р. та 03.04.2015р.

В тексті вказаного наказу, як і в попередніх наказах, які мають декларативний характер, відсутнє зазначення змісту допущеного ОСОБА_1 порушення правил внутрішнього трудового розпорядку чи вимог посадової інструкції, яке, з огляду на два попередніх, давало б підставу для прийняття рішення про звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України. Лише з наданої відповідачем копії службової записки менеджера магазину «Сасharel» ОСОБА_3 можна зробити припущення, що таким порушенням відповідач вважає поява ОСОБА_1 на роботі не за півгодини, а за 10 хвилин до її початку, і вихід до торгового залу о 16 годині 03 хвилини, а не о 16.00, як це вважає відповідач належним у відповідності до посадової інструкції.

Однак встановленого у відповідності до п.4.2 «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників магазинів ТОВ «Айдинли» графіку роботи працівників магазину «Сасharel» з підписом ОСОБА_1 про ознайомлення з саме таким графіком роботи, відповідачем не надано.

Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача як на доказ ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про графік та порядок роботи на аркуш справи 42, оскільки цей документ не можна вважати належним доказом з огляду на те, що аркуш паперу формату А-4 з єдиним написом «С приказом ознакомлены» та підписами без зазначення в ньому про те, з яким саме наказом підписанти ознайомилися, має невизначений зміст, а відтак може бути свавільно застосований до будь-якого наказу. Такий «документ» може лише свідчити про зневагу до трудових прав працівників та вимог ст.29 КЗпП України і відповідних підзаконних нормативних актів про оформлення підприємством вказаних вимог закону про обов'язок власників або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника визначити йому робоче місце.

Разом з тим, з наданих позивачем доказів - письмового звернення 21 квітня 2015 року ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області за захистом трудових прав у зв'язку з тиском на нього з боку адміністрації ТОВ «Айдинли» та примушуванням до звільнення за власним бажанням під погрозою невиплати заробітної плати, внесення до трудової книжки компрометуючого запису та звільнення без попередження, які відповідачем не спростовані, вбачається, що дійсно між ОСОБА_1 і ТОВ «Айдинли» у особі посадових осіб, виник конфлікт, а вказані у його звернення від 21.04.2015 року погрози адміністрації відповідача про способи тиску співпадають з обставинами звільнення ОСОБА_1

Та обставина, що Територіальна державна інспекції з питань праці у Харківській області не здійснила перевірки звернення ОСОБА_1, і переадресувала його Територіальній державній інспекції з питань праці у місті Києві, від якої ОСОБА_1 будь-якої відповіді не отримав, не спростовує доводи позивача про здійснення щодо нього тиску з боку адміністрації відповідача.

Зважуючи на особливості даної категорії справ, яка полягає у тому, що ведення кадрової роботи покладено не на працівника, а на роботодавця, що відповідно письмові докази, як правило, знаходяться або мають знаходитися у власника або уповноваженого ним органу, а надані відповідачем по даній справі докази не спростовують доводи позивача про упереджене відношення адміністрації відповідача до нього та про звільнення без законних на те підстав, апеляційний суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині позову, тобто про порушення його трудових прав.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надано належних доказів, а матеріали справи таких не містять, які б давали підставу для визнання наявності поважних причин для його звернення до суду з позовом після сплину встановлених статтею 233 КЗпП України строків - одного місяця з приводу звільнення і трьох місяців щодо оспорення накладених дисциплінарних стягнень.

З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16.11.2015 року, тобто через півроку після звільнення.

Як правильно зазначив представник відповідача Савчук І.С. у своїх запереченнях на позов ОСОБА_1 та апеляційну скаргу його представника, позивач ОСОБА_1 за будь-яких обставин вже 05 травня 2015 року достеменно знав про прийняте відповідачем рішення про його звільнення, оскільки в цей же день звернувся до територіального органу внутрішніх справ, а 06.05.2016 року - з заявою до прокурора Київського району м.Харкова про грубе порушення адміністрацією ТОВ «Айдинли» на чолі з директором Байборою Уйтуном його трудових прав, незаконним звільненням та відмовою розрахунку та видачі трудової книжки.

Зважуючи на попереднє звернення 21.04.2015 року ОСОБА_1 до Територіальної

Державної інспекції праці у Харківській області з заявою про тиск на нього з боку адміністрації ТОВ «Айдинли» з вимогою звільнитися, вбачається очевидним, що станом на 05.05.2015 року у ОСОБА_1 не було підстав не усвідомлювати змісту подій внаслідок повідомлення його менеджером магазину «Сасharel» ТОВ «Айдинли» про прийняте директором товариства рішення про його звільнення.

В отриманій 15.05.2015 року позивачем трудовій книжці міститься запис про дату і підстави його звільнення.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 та його представника про те, що йому не була своєчасно вручена копія наказу про звільнення, що про накази №20-А від 21.01.2015р. та №56-А від 07.04.2015р. про оголошення доган довідався лише під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки вони суперечать доказам про встановлені судом обставини звільнення ОСОБА_1 05.05.2015 року та отримання ним трудової книжки 15.05.2015 року.

Зі змісту ч.1 ст. 261 ЦК України та обставин справи вбачається, що за умов сумлінного відношення ОСОБА_1 до здійснення ним передбачених законом прав і обов'язків, у нього не було непереборних перешкод для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі у встановлений законом місячний строк, починаючи з 05.05.2015 року, тобто дня фактичного відсторонення від роботи і усного повідомлення про звільнення за статтею, з подальшим витребуванням у встановленому процесуальним законом порядку копій відповідних наказів та інших доказів щодо обставин, які стосуються спірних правовідносин.

Аналізуючи доводи сторін та інших осіб, які беруть участь справи, та надані у суді першої і апеляційної інстанції докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 був звільнений незаконно, однак порушені відповідачем трудові права ОСОБА_1 не підлягають судовому захисту у зв'язку з допущеним ОСОБА_1 пропуском встановленого законом строку для звернення до суду з позовом та відсутністю причин, які можна вважати поважними та такими, що слугують підставою для поновлення пропущеного строку.

Інші доводи апеляційної скарги на вирішення справи не впливають.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1,3,4 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Айдинли», треті особи: директор товариства з обмеженою відповідальністю «Айдинли» Уйтун Байбора, територіальна державна інспекція з питань праці у м. Києві про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

О.А. Кружиліна