АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю осіб:

представника позивача Фацул М.В.

відповідача ОСОБА_2

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», поданою представником Сологубом Валентином Леонідовичем

на рішення Дарницького районного суду м .Києва від 06 липня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м .Києва від 06 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Справа №753/4705/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11313/2016
Головуючий у суді першої інстанції: О.Р. Лужецька
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» через свого представника подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування банк зазначив, що суд першої інстанції не надав правового висновку щодо позовної заяви, а також не надав оцінку доказів, що призвело до прийняття рішення, яке не відповідає вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції не врахував та не дослідив саме суть обраного способу захисту, оскільки Банк просив задовольнити свої вимоги у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Вказав про те, що до звернення до суду з позовом Банк направляв відповідачам повідомлення про порушення зобов'язання з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення, про ще в справі є відповідні докази.

У судовому засіданні представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Фацул М.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи належним чином сповіщені, причини неявки суду не повідомили, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від них не надходило. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки умовами іпотечного договору не передбачено такого способу звернення стягнення, як звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом передачі (визнання) за іпотекодержателем права власності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.09.2007 року між ПАТ «Банк Фіанси та кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 126-07-Ил/09 відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредитні кошти в порядку та умовах, визначених у кредитному договорі у сумі 155 590 доларів США на придбання нерухомості зі сплатою 13,3 процентів річних строком до 16.09.2022 року.

22.05.2008 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 126-07-Ил/09 від 17.09.2007 pоку, відповідно до п.2 якого позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту за процентною ставкою 16 процентів річних. В забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором 17 вересня 2007 року між Банком і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., реєстрований в реєстрі за № 5080.

Відповідно до умов іпотечного договору ОСОБА_4 передав банку в іпотеку рухоме майно - квартиру № 64, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що нежить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1, виданого 19.08.2003 року.

Як зазначає позивач, Банк повністю виконав умови договору та здійснив виплату кредитних коштів, проте ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01.04.2015 року складає 19943878, 30 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2009 року визнано право власності на Ѕ частину квартири № 64 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та право власності на Ѕ частину квартири № 64 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Як вбачається, Банк звернувся до відповідачів з вимогою про усунення порушень умов кредитного договору та виселення, яку відповідачі отримали 05 березня 2015 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, що у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року в справі №6-1851цс15.

Так, відповідно до п.11 Іпотечного договору за вибором іпотекодержавтеля застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя:11.1- за рішенням суду; 11.2 -у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений є нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку;11.3 - згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 11.3.1 та 11.3.2 пункту цього договору; 11.3.1- задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 11.3.2 - продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, з Іпотечного договору вбачається, що сторони цього Договору визначили види способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя, серед яких відсутній такий спосіб як звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом передачі (визнання) за іпотекодержателем права власності.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд першої інстанції з врахуванням вимог статей 37, 39 Закону України «Про іпотеку» дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», подану представником Сологубом Валентином Леонідовичем, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м .Києва від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: