АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Рубан С.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Іванченка М.М., Андрієнко А.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2012 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» (далі - ТзДВ «СК «Індіго») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30 липня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля марки Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2.

23 листопада 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Mitsubishi та автомобіля марки Geely, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_1, цивільно-правова відповідальність якого застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО» (далі ПрАТ «СК «ВУСО»).

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

На підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року № 042 ОСОБА_3 виплачено страхове відшкодування у розмірі 59 822 грн 20 коп.

Посилаючись на те, що має право зворотної вимоги до відповідачів, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» на його користь відшкодування шкоди у порядку регресу у розмірі 34 832 грн 80 коп. та 24 990 грн відповідно.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду . Києва від 07 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, не погоджуючись з рішенням суду, представник ТОВ «Страхова компанія «Індіго» - Балацький С.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вказує на те, що посилання суду на пропуск строків звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав є необґрунтованим, адже виплата страхового відшкодування відбулася 10.04.2009 року, позовна заява про стягнення шкоди була подана 02.03.2012 року, в межах трирічного строку позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник ПрАТ «СК «ВУСО» проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, який повинен обраховуватись з моменту настання ДТП, а не з моменту проведення виплати за договором майнового (добровільного) страхування.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між ТзДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого є страхування автомобіля марки Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_1.

23 листопада 2008 року на 127 км автодороги Київ-Харків сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля марки Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2, та автомобіля марки Geely, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_1

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2008 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО».

Згідно зі звітом від 15 грудня 2008 року № 2628, ТОВ «Сальватор», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Mitsubishi, складає 39 638 грн 27 коп.

Разом із тим страхове відшкодування було виплачене ОСОБА_3 на підставі акта здачі-приймання від 25 березня 2009 року № 042 у розмірі 59 822 грн 20 коп.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Geely» державний номерний знак НОМЕР_3, ОСОБА_1, якого визнано винним у вчиненні ДТП, застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО», позивач ТзДВ «СК «Індіго» ставило перед судом питання про стягнення із страхової компанії винуватця ДТП в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування у розмірі 24 990 грн. (25 000,00 грн. - 510,00 грн. франшизи)

Проте, такі вимоги ТзДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «ВУСО» не можуть бути розглянуті у порядку цивільного судочинства, з огляду на таке.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ТзДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «ВУСО».

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ТзДВ «СК «Індіго» до ПрАТ «СК «ВУСО» необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити. Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ТзДВ «СК «Індіго», що розгляд його позовних вимог до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення матеріальної шкоди віднесено до юрисдикції господарських судів.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1737цс15, від 04.02.2015 року у справі № 6-238цс14, від 01.07.2015 року у справі №6-467цс15, від 30.09.2015 року у справі №6-1323цс15, від 02.03.2016 року у справі 6-2307цс15, від 01.07.2015 року у справі 6-745ц15, від 06.04.2016 року у справі №6-77цс16, від 02.03.2016 року у справі №6-224цс15, від 28.01.2015 року у справі № 6-229цс14, від 02.12.2015 року у справі № 6-1349 цс15, від 17.02.2016 року у справі №6-1965цс15, від 23.12.2015 року у справі № 6-2271цс15, від 17.12.2014 року у справі № 6-185цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-1009цс15, від 03.02.2016 року у справі № 6-1599цс15, від 07.10.2015 року у справі № 1521цс15, від 03.02.2016 року у справі №6-1999цс15.

Щодо відмови у задоволенні вимог ТзДВ «СК «Індіго» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 34 832,80 грн. як різниці між страховим відшкодуванням та вартістю реальних збитків, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.

Так, у випадку суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна зі сторін набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику.

При суброгації до страховика переходить лише частина вимоги страхувальника до заподіювача шкоди, яка дорівнює розміру страхового відшкодування. Розмір страхового відшкодування, в свою чергу, має визначатися за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не вправі вимагати від заподіювача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику з порушенням умов договору страхування. Якщо розрахунок здійснювався за іншими правилами, ніж зазначено в договорі страхування, то при визначенні розміру вимоги страховика, який підлягає задоволенню заподіювачем шкоди, до суми, виплаченої страховиком страхувальнику, виключається виплата, не передбачена договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону № 85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Оскільки суд встановив вину відповідача у скоєнні ДТП та факт сплати ТзДВ «СК «Індіго» суми страхового відшкодування, то вимоги позивача до ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-2587цс 15 від 23 грудня 2015 року, від 17 лютого 2016 року №6-2471цс15, від 10 лютого 2016 року № 6 - 2878цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача фактично сплаченого страхового відшкодування є обґрунтованими, оскільки в даному випадку відбувся перехід прав страхувальника до страховика на підставі договору, що є суброгацією, для регулювання якої встановлено особливий правовий режим, передбачений ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

Щодо заявленого у справі строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Отже, заява про застосування у справі строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТзДВ «Індіго» судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 348 гривень 33 копійки та 383 грн.72 грн.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині вимог ТзДВ «Індіго» до ПрАТ СК «ВУСО» та закриття провадження в цій частині і про задоволення вимог ТзДВ «Індіго» до ОСОБА_1

Керуючись ст. 303,304,307,309,310,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» 34 832 гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 348 гривень 33 копійки та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 383 гривні 72 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді