АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Лапчевської О.Ф., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Справа №761/35121/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8061/2016
Головуючий у суді першої інстанції: А.А.Осаулов
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року частково задоволено позов ПАТ «БТА Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 13 березня 2007 року Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1011з, а саме: на квартиру під номером АДРЕСА_1 - за ціною 8 517 429 грн. 74 коп. без ПДВ, яка належить ОСОБА_3, шляхом набуття права власності ПАТ «БТА Банк» в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №053/04 від 13 березня 2007 року із додатковою угодою №1 від 18 червня 2007 року, що укладені між ПАТ «БТА Банк» та ОСОБА_3 в загальному розмірі 47 123 320 грн. 58 коп., а саме в розмірі основного боргу - 839 318,53 доларів США, що еквівалентно - 22 741 169,39 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.03.2016 року; в розмірі відсотків за користування кредитом за період з 13.03.2007 року по 05.02.2016 року в сумі - 893 898,70 доларів США, що еквівалентно - 24 220 008.28 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.03.2016 року; в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення відсотків за період з 01.10.2010 року по 01.10.2013 року в розмірі - 162 142,91 грн. Припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру під номером АДРЕСА_1. Визнано за ПАТ «БТА Банк» право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначив, що суд невірно надав оцінку доказам, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, не врахувавши при цьому ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підлягав обов'язковому застосуванню. Суд не врахував доводи відповідача стосовно відсутності будь-яких валютних зобов'язань перед банком по кредитному договору 3053/04, звернув стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості зі спливом строку позовної давності, не врахував відсутність правових підстав для нарахування відсотків на відсотки, що призвело до задоволення вимоги про нарахування відсотків річних на відсотків по кредиту.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме в частині скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Так, відповідно до вимог ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Колегія суддів розглянувши дану справу дійшла висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, порушені норми процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, оскільки воно є незаконним.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «БТА Банк» суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, а тому звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №053/04 від 13 березня 2007 року, припинив право власності ОСОБА_3 на іпотечне майно та визнав за ПАТ «БТА Банк» право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, тобто суд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - визнання за банком права власності на цей предмет іпотеки.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 березня 2007 року між ВАТ «БТА Банк», правонаступником якого є ПАТ «БТА Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 053/04, за умовами п.1.1 якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 850000 доларів США, на придбання нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на строк з 13 березня 2007 року по 13 березня 2027 року, із сплатою процентів в розмірі 14,5 % відсотків річних.

13 березня 2007 року між ВАТ «БТА банк», правонаступником якого є ПАТ «БТА Банк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Як зазначає банк (остання заява про збільшення позовних вимог від 11.03.2016 року), внаслідок порушення ОСОБА_3 договірних зобов'язань за вказаним договором станом на 01 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 217 126 134 грн. 64 коп., яка складається із простроченої заборгованості за кредитом в сумі 839318,53 доларів США, що еквівалентно 22 741 169 грн. 39 коп., простроченої заборгованості за сплатою відсотків в сумі 893 898,70 доларів США, що еквівалентно сумі 24 220 008 грн.28 коп., пені, за несвоєчасне погашення відсотків 162 942 812 грн.07 коп., 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 7 222 144 грн.90 коп.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частина 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З матеріалів справи вбачається, що, на виконання вказаних вимог Закону, 21.08.2013 року ПАТ «БТА Банк» на адресу ОСОБА_3 було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, вказані у вимогах порушення відповідачем усунуто не було.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 даної статті передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно розділу 6 договору іпотеки від 30.03.2007 року, сторонами було погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом: за рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке викладене в п.п. 6.2.3.1 та 6.2.3.2 цього пункту Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Способи позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені розділом 6 договору іпотеки від 30.03.2007 року.

Відповідно до п.п. 6.2.3.1 цього розділу, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на квартиру під номером АДРЕСА_1, ПАТ «БТА Банк» посилався на положення Договору іпотеки, яким передбачено можливість передачі права власності на предмет іпотеки банку, відповідно до якого одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду.

Проте, таке посилання є безпідставним, оскільки розділом 4 договору іпотеки від 30.03.2007 року чітко визначено, що передача права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю є способом позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на іпотечне майно.

З розділу 4 договору вбачається, що позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки є самостійним способом стягнення, окремо від рішення суду.

Крім того, розділом 6 договору також погоджено, що передача права власності повинна відбуватися у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Даний порядок визначено статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та, відповідно до положень вказаної статті, право власності на предмет іпотеки не визнається за іпотекодержателем на підставі рішення суду, а набувається ним, на підставі, зокрема, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Одночасно, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо іпотекодавець не визнає чи оспорює факт набуття права власності іпотекодержателем в позасудовому порядку, таке право може стати предметом судового захисту.

В той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, як це передбачено в розділі 6 укладеного між сторонами договору, відбувається в порядку, визначеному ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

За правилами даної статті, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом.

Таким чином, вимоги ПАТ «БТА Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції перевіряючи доводи позовної заяви допустив однобічність та неповноту судового розгляду, порушення норм процесуального та матеріальногоправа, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому дане рішення у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з тим, що чинним законодавством України не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду, так як даний спосіб звернення стягнення є способом досудового врегулювання.

З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України із позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3912 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Публічному акціонерному товариству «БТА Банк» відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3912 (три тисячі дев'ятсот дванадцять) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: