У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк», про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» (далі - ПАТ «Правекс-Банк»), про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що за час перебування із відповідачем в шлюбі ними, відповідно до договору купівлі-продажу, було придбано квартиру АДРЕСА_1, на купівлю якої були витрачені її особисті кошти, отримані від продажу її власної квартири та кредитних коштів, наданих ПАТ «Правекс-Банк», а також частково на кошти відповідача. При цьому, із 482 000 грн вартості даної квартири відповідачем було внесено лише 53 609 грн 20 коп. особистих грошових коштів.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила поділити зазначену квартиру шляхом визнання за нею права особистої власності на 9/10 частин квартири, а за відповідачем на її 1/9 частину.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 вартістю 484 000 грн. У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право особистої власності на 2/3 частини вказаної квартири, а за ОСОБА_7 на 1/3 частини. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 -порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанції із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду від 16 липня 2014 року шлюб, зареєстрований 30 жовтня 2010 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано. Відповідно до мотивувальної частини судового рішення: з вересня 2013 року шлюбні відносини між подружжям фактично припинено. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Сторони у справі мають спільну дитину ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1, згідно з договором купівлі - продажу від 23 серпня 2011 року, що був укладений між позивачем і ОСОБА_10 на суму 482 000 грн.

23 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 486-003/11Р, за умовами якого останньою на придбання спірної квартири було отримано кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 23 серпня 2026 року.

У забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, 23 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки та того ж дня між банком і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки № 486-003/11Р, відповідно до якого останньою передано в іпотеку спірну квартиру.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя не є вирішальним розміри грошових вкладень кожного з подружжя при купівлі спільного майна, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України встановлена підстава при якій суд може відступити від рівності часток подружжя, яка в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження.

Проте повністю погодитися з такими висновками не можна.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_6 посилалася на те, що 16 липня 2011 року нею було відчужено за договором купівлі-продажу квартиру, що була придбана нею до оформлення шлюбу та належала їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2004 року.

Кошти, отримані за продаж квартири у розмірі 26 000 дол. США, що еквівалентно 207 246 грн відповідно до курсу ПАТ «УкрСиббанк» станом на 16 липня 2011 року було зараховано на особовий рахунок позивача 18 липня 2011 року про що свідчить виписка з банку про руху коштів та копія квитанції № 6 від 18 липня 2011 року (а.с. 31).

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому, як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, копію договору від 16 липня 2011 року, відповідно до умов якого позивач відчужила власну квартиру, суд першої інстанції оглянув в судовому засіданні та у порушення норм процесуального права не залучив його копії до матеріалів цивільної справи.

У той же час суд першої інстанції послався на довідку приватного нотаріуса Смілянського міського нотаріального округу ТаранГ. В., яким було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, відповідно до умов якого ОСОБА_12 придбала у ОСОБА_6 вказану квартиру у розмірі 50 000 грн (а.с. 70).

Приймаючи до уваги як доказ копії довідки та договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції не усунув суперечностей між цими доказами, не надавши належним чином їм оцінку, не врахував пояснення позивача про те, що продаж квартири було вчинено за 26 000 дол. США, не надавши жодної оцінки копії квитанції № 6 від 18 липня 2011 року про зарахування коштів на особовий рахунок позивача та відповідно не встановив джерело їх походження, та розмір частки у спільному майні подружжя, що є приватною власністю позивача.

Здійснюючи поділ майна подружжя, суд першої інстанції не застосував положення ч. 7 ст. 57 СК України та не врахував, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, внаслідок чого не перевірив належним чином доводи позивача про те, що нею на купівлю спірної квартири витрачено особисті кошти, зокрема і ті, які нею отримано від продажу власної квартири за договором купівлі-продажу від 16 липня 2011 року. А отже, суд першої інстанції, не правильно визначив правову норму, що підлягала застосуванню, та помилково вважав, що частки є рівними, але підстава при якій суд може відступити від рівності часток подружжя, - відсутня.

Суд апеляційної інстанції допущених судом першої інстанції помилок не виправив, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Такі порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова