АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4689/16 Справа № 205/7111/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Черненкової Л.А.

при секретарі Григор'євій В.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_5А, про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.11.2005 року між банком та відповідачем було укладено договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 4900,00 грн зі сплатою 48,00 % на рік. У зв'язку з порушенням виконання своїх зобов'язань утворилась заборгованість, які позивач просив стягнути.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2013 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором №б/н від 10.11.2005 року станом на 28.07.2013 року у розмірі 35471,73 грн, що складається з заборгованості за кредитом - 4892,50 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 28413,91 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн та штраф (процентна складова) - 1665,32 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат..

З зазначеним рішенням не погодився ОСОБА_5 та звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про зміну рішення суду та стягнути заборгованість у розмірі 32406,73 грн, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2005 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.9-17).

Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, разом з тим, в порушення умов договору ОСОБА_5 свої зобов'язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 28 липня 2013 року утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 35471,73 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 4892,50 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 28413,91 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1665,32 грн. (а.с.5-8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивач обґрунтував та довів свої позовні вимоги в повному обсязі.

Вирішуючи даний спір, суд достатньо в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін.

При вищевикладених обставинах, суд відповідно до ст. 1054, 526, 610, 611, 625 ЦК України прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що сума заборгованості є меншою, оскільки відповідачем на час розгляду справи було сплачено частину заборгованості та на підтвердження зазначеного, відповідач в судовому засіданні може надати квитанції, не можуть бути прийнято до уваги з наступних підстав.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що за змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК ( 1618-15 ) апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК ( 1618-15 ) щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК ( 1618-15 ) про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєю заявою визнав позовні вимоги та просив розглянути справу у його відсутність /а.с. 31/.

Тому, з урахуванням обставин справи, а саме того, що скаржник знав про розгляд зазначеної справи, але вказаних квитанції до суду першої інстанції не подав, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначена копія квитанції не може бути підставою для зміни рішення суду.

Крім того, представник відповідача в апеляційному суді пояснив, що оригінал квитанції відсутній.

Згідно наданого розрахунку та виписки з рахунку на ім'я відповідача, наданих банком, погашення кредиту на суму зазначену в квитанції не проводилося /а.с. 5-8, 35-37/.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте відповідачем не надані суду належні та допустимі докази, які б спростовували розрахунок банку щодо заборгованості за кредитом та підтверджували сплату відповідачем частини боргу.

Інші доводи апеляційної скарги, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм права, що протирічить діючому законодавству.

Суд першої інстанції розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308 ЦПК України колегія суддів,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

СУДДІ: