Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/2480/15 Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/778/2483/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_3» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_3» в особі філії ПАТ «ПУМБ» в м. Запоріжжі про визнання кредитної угоди недійсною.

В обґрунтування позову зазначив, що 28 листопада 2007р. між ним та відповідачем були укладені кредитний договір № 5862590 від 28.11.2007р. та іпотечний договір № 5862927 від 28.11.2007р., яким забезпечено виконання усіх його зобов'язань перед відповідачем за кредитним договором. Предмет кредитного договору - послуга відповідача з надання йому у кредит валютних цінностей іноземної держави, грошова вартість яких визначена п. 2.1.5 ст. 2 кредитного договору у розмірі 959 500 грн. Призначення кредиту - придбання позивачем майнового комплексу, що складається з житлового будинку та прилеглих земельних ділянок (п.1.2, ст.1, п. 2.1.1.1, п. 2.3.4 ст.2 кредитного договору). Згідно попередньої реклами та інформації відповідачем пропонувався банківський продукт - «Житло у кредит», відмінною умовою якого є забезпечення повернення кредиту заставою нерухомості, яка набувається за рахунок кредиту. Саме особливість цієї послуги відповідача, як вона була подана у запропонованому рекламному проспекті, для нього мала вирішальне значення. Про можливість розповсюдження відповідальності позивача на інше його майно, що не є предметом іпотеки, без будь-якої згоди позивача та у примусовому порядку, не було зазначено в інформаційному листі про умови кредитування, що є, на його думку, замовчуванням банком про такі умови, які мали вирішальне значення при обранні саме цього виду кредиту.

Звертаючись до відповідача за отриманням кредиту, він мав право та усі підстави виходити з того, що відповідач та його посадові особи є достатньо компетентні у питаннях кредитування, та мають бездоганну ділову репутацію, про що свідчить відповідна ліцензія Національного банку; відповідач діє у межах закону та на засадах рівноправ'я сторін - на користь не тільки власну, але і користь клієнта; відповідач знає, поважає та додержується у своїй діяльності норм ст. ст. 13 , 41, 42 Конституції України, норм ст. 3, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203, ст. 212 ЦК України, норм Законів України «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів».

Відповідно до довідок про заробітну плату його сукупний щомісячний дохід на час підписання кредитного та іпотечного договорів складав 7000 грн., доходи у іноземній валюті у нього були відсутні. Отримавши цю інформацію, при вирішенні питання про надання чи відмову у наданні йому кредиту, відповідач свідомо порушив основні принципи кредитування та свої обов'язки, встановлені ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 18 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказане виразилось у невиконанні відповідачем свого обов'язку, встановленого законом, та введення його як споживача банківських послуг в оману щодо його кредитоспроможності, яка, вочевидь, не могла забезпечити повернення кредиту та відсотків за користування кредитом у встановлені договором строки та у визначених щомісячних обсягах, які удвічі перевищують його сукупний щомісячний доход, про що неспростовно свідчили довідки про його доходи та розрахунки погашення кредиту та виплати відсотків.

Вказаний обман банку полягає також в тому, що банком перед укладенням кредитного договору не було надано йому повну інформацію про сукупну вартість кредиту, та він був ознайомлений лише з Додатком № 1 до кредитного договору, який містив графік щомісячних платежів, які він був сплачувати спроможний. Проте після укладення договору та його тривалої дії, йому стало відомо, що банк має інший графік повернення кредиту та виплати відсотків, який міститься у Додатку № 2, де місячний платіж перевищує майже втричі визначений розмір щомісячного платежу у Додатку № 1, який був наданий йому для погашення заборгованості. Отже, ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з Додатком № 2 повністю виключало би можливість підписання ним такого кредитного договору.

З відомостей у Додатку № 1 позивач мав усі підстави вважати, що у доданому до кредитного та іпотечного договорів під час їх підписання графіку містяться кінцеві грошові суми, що підлягають сплаті у відповідні періоди часу. Будь-які інші, більші чи додаткові грошові суми, ніж зазначені у цих графіках, свідчать про приховану реальну сукупну вартість кредиту, інформацію про яку йому не було надано до підписання договорів. Так, за графіком у Додатку № 1 щомісячні платежі йому були встановлені у найбільшому початковому об'ємі до 4800 грн., з подальшим їх зменшеним, що відповідає межам його платоспроможності. Але з розрахунку заборгованості, яким було обґрунтовано вимоги відповідача у апеляційному суді 15.03.2012р. у цивільній справі про стягнення банком з нього кредитної заборгованості, він з»ясував, що б'єм щомісячних платежів на час укладення угод визначено у межах 14 000 - 14 500 грн., що втричі перевищує об'єм щомісячних платежів, зазначених у додатках № 1 до кредитної та іпотечної угод.

Вважає, що банком йому була надана під час підписання відповідних кредитної та іпотечної угод у додатку № 1 сфальсифікована інформація, якою приховано реальну відсоткову ставку плати за користування кредитом та загальну його ціну у найгірший з можливих засобів: як двозначна, нечітка та незрозуміла, тобто банком було сфальсифіковано істотну умову договору сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку (ст. 632 ЦК України).

Отже, метою омани з боку банку було свідоме та штучне створення у нього як клієнта хибного враження про: власну інформованість про умови цієї кредитної послуги; суттєво нижчу сукупну вартість кредиту; власну кредитоспроможність відносно цього кредиту; введення в оману позивача щодо загальної привабливості кредитної послуги відповідача; фінансової безпеки для позивача та його майна у кредитних правовідносинах з відповідачем, який застосовано для наступного схиленням позивача до підписання кредитної та іпотечної угод, які є вочевидь згубними для його фінансового стану та усього його майна. Але в дійсності відповідач приховав від нього реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, які є істотними умовами кредитного договору, внаслідок чого він до та під час підписання кредитного та іпотечного договорів мав неповну, сфальсифіковану інформацію про значно нижчу, ніж насправді сукупну вартість кредиту, у декілька разів кращі істотні умови кредитної та іпотечної угод, ніж вони є насправді. Крім того, під час укладання кредитного договору відповідачем була нав'язана іноземна валюта, яка не могла бути платіжним засобом та не могла використовуватися за цільовим призначенням, а виконання позивачем умови кредитного договору про цільове призначення - є порушенням закону, яке тягне за собою суттєву фінансову відповідальність позивача, та конфіскацію валютних коштів кредиту. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 на підставі ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 230 ЦК України просив суд визнати недійсним кредитний договір від 28.11.2007р. як такий, що укладений ним внаслідок обману.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з неповним з»ясуванням обставин у справі, неповною та не всебічною перевіркою судом його доводів щодо недійсності кредитного договору, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнивши його позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, виступ ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу та надав детальні пояснення щодо обставин справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦПК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, саме на позивачеві полягає тягар доказування введення його в оману іншою стороною правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В матеріали справи Банком додана Анкета-заява на отримання кредиту для придбання нерухомості від 19 листопада 2007р., підписана ОСОБА_2, яка передувала укладенню кредитного договору ( а.с. 94). В цій заяві ОСОБА_2 ставить підпис, зазначаючи, що він як клієнт підтверджує, що ознайомлений з наявними формами кредитування, умовами отримання та користування кредитом, тарифами банку та проінформований про переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Отже, з дати написання Анкети-заяви 19.11.2007р. до укладення кредитного договору 28.11.2007р. у позивача був час для ретельного ознайомлення з умовами цього кредитного договору, він не позбавлений був можливості запросити від банку всю попередню інформацію, зокрема, про сукупну вартість кредиту, а у випадку сумнівів відмовитись від укладення договору.

Судом встановлено, що 28.11.2007р. між ОСОБА_2 та ЗАТ "Перший Український ОСОБА_3 банк", правонаступником якого є ПАТ "Перший Український ОСОБА_3 банк", укладено кредитний договір № 5862590, за умовами якого ОСОБА_3 надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 190 000 доларів США для придбання нерухомості: будівлі загальною площею 355,6 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: м. Мелітополь, вул. Глинки 43, терміном до 28 листопада 2024 року з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 11,90% річних.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між ОСОБА_2 та ПАТ "Перший Український ОСОБА_3 банк" було укладено Договір іпотеки № 5862727 від 28 листопада 2007 року, предметом якого є наступне майно: будинок житловий разом з вбудованими господарським приміщеннями, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Глинки, буд.43 (п.1.2.1.1 Договору); земельна ділянка з цільовим призначенням - присадибна ділянка площею 984,68 кв.м, кадастровий номер - :01:003:0133, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Глинки, буд.43 (1.2.1.2 Договору); земельна ділянка з цільовим призначенням - ведення садівництва площею 164,12 кв.м, кадастровий номер - :01:003:0134, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Глинки, буд. 43 (1.2.1.3 Договору).

За матеріалами справи суд встановив, що 28.11.2007р. ОСОБА_2 отримав від Банку оригінал вказаного кредитного договору разом із додатком №1 до нього (графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом), про що свідчить його особистий підпис (а.с. 20), а також Додаток № 2 до нього (інформація про умови та сукупну вартість кредиту), та був ознайомлений з Тарифами Банку, умовами та сукупною вартістю кредиту, про що свідчить його особистий підпис (а.с. 96).

Позивач заперечував отримання Додатку № 2, в якому міститься інформація про сукупну вартість кредиту та визначені розміри і строки щомісячних платежів, зокрема, як по кредиту, так і по процентах за користування ним.

Для з»ясування цих обставин судом було призначено за клопотанням позивача комплексну судово-почеркознавчу та технічну експертизу.

Згідно з висновком № 5907/5905-45 комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів від 01.02.2016 року, яку проведено експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2015 року, підписи від імені ОСОБА_2 в графах "підпис" та "Особистий підпис" з боку позичальника на останній сторінці Інформації про умови та сукупну вартість кредиту, що є додатком № 2 до кредитного договору № 5862590 від 28.11.2007 року, виконані самим ОСОБА_2 (а.с. 167-178).

Отже, вказаним висновком комплексної експертизи спростовуються доводи позивача про те, що йому не надавалась банком інформація про сукупну вартість кредиту та про дійсний графік щомісячних платежів. З Додатком № 2 позичальник був ознайомлений та у день підписання кредитного договору отримав його разом із самим договором та додатком № 1, а тому мав можливість ретельно ознайомитись з його змістом, порівняти з додатком № 1 та з»ясувати, що в додатку № 1 визначені в сумах щомісячні платежі тільки за тілом кредиту ( частина кредиту) та за відсотками визначені лише періоди платежів, а сам розмір щомісячного платежу за відсотками містився в Додатку № 2.

Тобто щодо цих обставин колегія вважає, що є правильними висновки суду про неспроможність доводів позивача про те, що він не був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту, Банком було замовчено реальні щомісячні платежі за укладеним кредитним договором, а відтак, створено штучне бачення власної кредитоспроможності позивача. Натомість, на думку колегії, має місце неретельне вивчення інформації самим позичальником, що, в свою чергу, призвело до помилки у розмірі щомісячного платежу, за який він прийняв лише визначену суму часткового погашення кредиту, не зваживши, що до неї слід додати щомісячний платіж по відсоткам, розмір яких визначено в Додатку № 2.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався також на те, що при укладенні кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_3 приховав від нього факт того, що виконання кредитного договору буде забезпечуватися і іншим належним йому на праві власності майном, крім переданого в іпотеку.

Суд вважав вказані доводи безпідставними та необґрунтованими, і колегія погоджується з цим, виходячи з наступного.

Так, відповідно до змісту кредитного договору, викладеного в пункті 2.4, в передбачених договором випадках, зокрема, у разі погіршення фінансового стану (платоспроможності) позичальника, банк вправі вимагати від нього надання додаткового забезпечення виконання зобов»язань за цим договором, яким також може бути і інше майно позичальника, крім предмета іпотеки.

Дійсно, кредитним та іпотечним договорами прямо не передбачено, що погашення заборгованості за кредитним договором може відбуватись і за рахунок іншого майна боржника, але ці обставини, як встановлено з пояснень позивача та матеріалів іншої цивільної справи, у якій звернуто до примусового виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2012р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за оспорюваним кредитним договором у сумі 1 061042,89 грн., виникли саме на стадії примусового виконання рішення суду, а не на стадії добровільного виконання умов кредитного договору позичальником. А відтак, ці обставини не могли бути прописані в кредитному договорі, оскільки його умови передбачали виконання договору в досудовому порядку, тому кредитний договір не містить розділу про примусове виконання рішення суду, яке здійснюється за положеннями ЗУ «Про виконавче провадження», якими передбачено задоволення вимог кредитора за рахунок іншого майна боржника, якщо суми від реалізації іпотечного майна недостатньо для повного погашення стягнутої судовим рішенням заборгованості.

За таких обставин, колегія вважає, що судом правильно визнано, що, оскільки можливість стягувача задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна боржника, крім іпотечного, безпосередньо передбачено Законом України "Про виконавче провадження", то зазначені обставини не повинні відображатися у змісті кредитного та іпотечного договорів.

Стосовно доводів позивача про незаконність визначення кредиту в іноземній валюті, суд з»ясував, що ОСОБА_3 здійснював видачу кредитів в іноземній валюті на підставі Банківської ліцензії № 8 від 02.10.2006 року, Дозволу №8-1 від 02.10.2006 року та додатку до Дозволу №8-1 від 02.10.2006 року, які видані Національним Банком України. Тому суд вважав, що доводи позивача про неможливість надання кредиту в іноземній валюті і що вона не могла бути платіжним засобом,є безпідставними.

Колегія погоджується з цими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на чинному на час укладення кредитного договору між сторонами у справі законодавстві.

В пункті 10 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5 від 30.03.2012р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз»яснив, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання ).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, суд зробив правильний остаточний висновок, що позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту введення його в оману, наявності в діях відповідача будь-якого умислу під час укладення кредитного та іпотечного договорів, а також замовчування відповідачем обставин, які впливали на волю позивача укласти оспорюваний кредитний договір.

Крім того, в ході розгляду іншої цивільної справи за позовом ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оспорюваним на теперішній час кредитним договором, судом була надана оцінка цьому договору та не виявлено його недійсності як в будь-якій частині, так і в цілому, тому рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2012р. позов банку задоволено частково та стягнуто з позичальника на користь банку заборгованість за цим договором у сумі 1 061 042,89 грн.

ОСОБА_2 це рішення суду в касаційному порядку не оскаржив, тому на теперішній час відбувається його примусове виконання.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст.. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 14, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

ОСОБА_4