АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3700/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3068/16Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

секретаря Лимар О.М.

за участі відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19 липня 2016 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між ними кредитного договору № б/н від 03.08.2006 року про надання кредиту у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, просив стягнути з відповідача на користь банку прострочену заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 16787 грн. 70 коп. та судові витрати.

У травні 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з уточненою позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, в обґрунтування якої зазначив, що 03.08.2006 року між ними був укладений договір б/н (заява позичальника), згідно з умовами якого банком передано відповідачу кредитну картку зі строком дії до 08/12, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 3000,00 грн. Отримані позичальником кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті. Оскільки кредитний договір б/н від 03.08.2006 року не є розірваним чи припиненим, вважають, що відповідно до п.4.8 Кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки сума відсотків за період з 21.09.2012 р. до 31.10.2013 р. була предметом розгляду по іншій справі, вважають, що з відповідача з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість по відсоткам за договором б/н від 03.08.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.10.2013 року по 21.09.2015 рік у розмірі 4145,81 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 19 липня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» з підстав порушення норм процесуального та матеріального права прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

Вважають, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі відповідачем не повернуто, зобовязання не виконане, тому проценти підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності по кожному платежу за період з 31.10.2013 р. по 21.09.2015 р. в розмірі 4145,81 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03.08.2006 року між сторонами був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № 757894, який 03.07.2008 р. було збільшено до 3 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно Заяви позичальника, дата відкриття карткового рахунку - 15.08.2006 р.

Повернення кредиту та процентів за користування кредитом визначено умовами договору у виді періодичних щомісячних обов'язкових платежів у розмірі 7% від суми заборгованості (а.с.6-12).

Строк дії картки № 757894, випущеної 15.08.2006 р. на імя ОСОБА_2, становить три роки, що встановлено ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 квітня 2014 року, яка набрала законної сили (а.с. 39-42)..

Докази про те, що після закінчення строку дії вказаної платіжної картки ОСОБА_2 отримана нова картка в матеріалах справи відсутні.

Згідно наданого Банком розрахунку, відповідач має прострочену заборгованість за кредитним договором, яка за період з 15.08.2006 року станом на 30.06.2015 р. становить 16787,70 грн. та складається з заборгованості за кредитом у сумі 2999,86 грн., заборгованості за процентами в т.ч. несплачені проценти на прострочену заборгованість у сумі 12512,24 грн., заборгованості по судовим штрафам у сумі 1275,60 грн. (а.с. 4-5).

В подальшому позивачем було надано розрахунок, згідно якого заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 31.10.2013 р. по 21.09.2015 р. за відсотками становить 4145,81 грн. (а.с. 110).

Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не має права на стягнення з відповідача відсотків.

Такі висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Із умов спірного договору не вбачається збільшення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1ч.2ст.258 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 19 листопада 2014 року № 6-160цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки за умовами кредитного договору від 03.08.2006 р. погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження переривання строку позовної давності, в розумінні норми ст. 264 ЦК України матеріали справи не містять та на такі обставини позивач не посилається.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Отже, перебіг позовної давності щодо обов'язкових щомісячних платежів почався 28.11.2008 р. - виникнення простроченої заборгованості боржника за поточним щомісячним платежем, а щодо повернення кредиту - 15.08.2009 р., як установлено ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.04.2016 р.

Обґрунтовуючи уточнені позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що отримані позичальником кредитні кошти до теперішнього часу не повернуті, а кредитний договір не є розірваним чи припиненим. Оскільки сума відсотків з 21.09.2012 р. по 31.10.2013 р. була предметом розгляду по іншій справі, стягненню підлягають відсотки за період з 31.10.2013 року по 21.09.2015 рік у розмірі 4145,81 грн. відповідно до п. 4.8. Кредитного договору № б/н від 03.08.2006 р., як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Як вказувалося вище, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.04.2014 р., заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності задоволено та у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за спливом позовної давності.

Як розяснено у п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014) розяснено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

З огляду на те, що судовим рішенням в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 03.08.2006 року відмовлено за спливом позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по відсоткам за вказаним кредитним договором, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.10.2013 року по 21.09.2015 року у розмірі 4145,81 грн. , оскільки вказані відсотки нараховані поза межами строку позовної давності.

Правові позиції у постановах Верховного суду України у справах №№ 6-249цс15 від 02.12.2015 р., 6-160цс14 від 19.11.2014 р., а також судова практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на які посилається в апеляційній скарзі позивач, як і положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до даних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки встановлені Верховним судом України та ВССУ обставини при розгляді вказаних справ не є тотожними з обставинами, встановленими при апеляційному розгляді даної цивільної справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не спростовують, тому на увагу колегії суддів не заслуговують

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_1

Судді /підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_4

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1