22 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, визнання спільною сумісною власністю, визнання частки в цьому майні, виділ частки в натурі у спільній сумісній власності подружжя,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, визнання спільною сумісною власністю, визнання частки в цьому майні, виділ частки в натурі у спільній сумісній власності подружжя.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 в спільну сумісну власність ними набута квартира АДРЕСА_1, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_5 та рухоме майно на загальну суму
76 120 грн. ОСОБА_4 вказувала, що все майно перебуває в користуванні відповідача, а тому просила визнати договір дарування від
18 листопада 2002 року за № 680, удаваним, як договір купівлі продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку в спільній сумісній власності подружжя, стягнути з
ОСОБА_5 половину вартості рухомого майна в розмірі 36 600 грн, як грошову компенсацію її частки в спільній сумісній власності.
У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_9 зазначав, що позовні вимоги ОСОБА_4 щодо поділу майна подружжя визнає частково, однак не згоден сплачувати їх вартість. Крім того вказував, що претендує на речі, які є вмонтованими, а саме: газова плита, газова колонка. При цьому, ОСОБА_9 в зустрічних позовних вимогах просив поділити спільне майно подружжя, виділивши йому 1/2 частини вказаного в його позові та позові ОСОБА_4 майна та виділити останній 1/2 частини майна подружжя. В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 просив відмовити.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2013 року до участі у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права на частку у цьому майні, виділ частки в натурі в спільній сумісній власності подружжя у якості співвідповідача залучено ОСОБА_6
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано договір дарування від 18 листопада 2002 року за № 680 удаваним, як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку в спільній сумісній власної подружжя. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Виділено ОСОБА_5: холодильник «Ардо», газову плиту «Ардо», газову колонку «Юнкер», телевізор, костюм для підводного плавання, рушницю для полювання. Виділено ОСОБА_4: спальний гарнітур, шкіряну мʼяку частину (диван трійка, диван двійка, крісло), стіл під телевізор, журнальний столик, телевізор, стінка, диван, письмовий стіл, крісло, кухонний гарнітур

(4 тумбочки), кухонний набір (стіл та 4 стільці),комод, шафа, пральна машина «Сіменс», домашній кінотеатр «LG», домашній кінотеатр «Акай», програвач DVD, магнітофон, килим розміром 2х3 м., палац натуральний шерстяний 1х2 м., напільна вага, плеєр, хлібниця «Вінгер», штори, тюль,

10 вазонів з квітами, кухонні ножі «Леснер», 4 люстри, 4 карнизи, диван.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням суду першої інстанції в частині визнання договору дарування частини квартири удаваним та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири, як частку спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_5,

ОСОБА_6 оскаржили його в цій частині в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 09 серпня

2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

17 червня 2016 року в частині визнання договору дарування частини квартири від 18 листопада 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку у спільній сумісній власності подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування частини квартири від

18 листопад 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку спільної сумісної власності подружжя відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 393 грн 50 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від

09 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання договору дарування частини квартири від 18 листопад 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку спільної сумісної власності подружжя суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування укладений між ОСОБА_6 та

ОСОБА_5 від 18 листопада 2002 року є удаваним, а тому дійшов висновку про визнання його як договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири, як частку спільної сумісної власності подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування частини квартири від 18 листопад 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку спільної сумісної власності подружжя, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог в цій частині.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 лютого 1999 року державний нотаріус Другої Рівненської державної нотаріальної контори посвідчив, що спадкоємцями майна ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є її діти: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_12 та спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1.

Таким чином ОСОБА_5 є власником 1/3 частини квартири

АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 лютого 1999 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від

02 жовтня 2012 року шлюб, зареєстрований 24 листопада 1995 року відділом державної реєстрації акту цивільного стану Рівненського міського управління юстиції за актовим записом № 1930 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Згідно договору дарування частини квартири від 20 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_5 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування частини квартири від 18 листопада

2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Таким чином ОСОБА_5 став одноосібним власником вищевказаної квартири.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України).

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив відсутність достатніх та переконливих доказів на підтвердження позовних вимог про визнання договору дарування частини квартири від 18 листопад 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, як частку спільної сумісної власності подружжя, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, визнання спільною сумісною власністю, визнання частки в цьому майні, виділ частки в натурі у спільній сумісній власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова