Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 431/2151/15-ц
Провадження № 22ц/782/666/16
РІШЕННЯ

Іменем України

19 серпня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Коновалової В.А.,

суддів: Гаврилюка В.К., Авалян Н.М.,

за участю секретаря Попової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 вересня 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що 24.02.2015 року приблизно о 09 год. 45 хв. з метою ремонту належного йому автомобілю марки Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, він прибув до приміщення гаражу, розташованого за адресою: Луганська область, Старобільський район, с. Лиман, вул. Пізника, 2-а, де на його прохання відповідач ОСОБА_2 почав проводити зварювальні роботи а саме, здійснював зварювання латки до піддону вказаного автомобілю належного позивачу. Позивач зазначив, що в результаті порушення відповідачем правил безпеки під час проведення зварювальних робіт відбулось загорання автомобілю, в результаті чого вищевказаний автомобіль згорів повністю, тому позивач вважає, що винними діями відповідача йому завдана матеріальна та моральна шкода.

Під час судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на його користь заподіяну майнову шкоду у сумі 69608,17 грн., моральну шкоду у сумі 10000 грн., та судові витрати, які складаються із витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн., за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн. та судовий збір в сумі 865 грн.

РішеннямСтаробільського районного суду Луганської області від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у сумі 66818,17 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн., витрати повязані з проведенням автотоварознавчого дослідження у розмірі 800 грн., судовий збір в сумі 865 грн. В решті вимог відмовлено.

РішеннямАпеляційного суду Луганської області від 08 грудня 2015 року рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення Апеляційного суду Луганської області від 08 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали.

Відповідач та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у стягненні коштів за послуги евакуатора ніким не оскаржене в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині стягнення коштів за послуги евакуатора апеляційним судом не переглядається взагалі в силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення по справі в частині відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що ОСОБА_2, запевнивши ОСОБА_3 в тому, що він є високопрофесійним спеціалістом, і в нього є всі необхідні інструменти та пристрої, виконає ремонтні роботи належного позивачу автомобіля, які полягали в приварюванні латки на піддон транспортного засобу. Проте не дотримуючись правил безпеки, з вини ОСОБА_2 відбулося загорання, внаслідок якого транспортний засіб належний позивачу з вини відповідача згорів. Відомості за фактом займання автомобіля було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В ході проведених досудовим органом заходів 25 лютого 2015 року було складено звіт про причини виникнення пожежі, за яким встановлено, що найбільш ймовірною причиною пожежі, яка виникла у автомобілі за адресою: вул. Пізника, 2а, в с. Лиман Старобільського району, могло бути необережне поводження з вогнем при проведенні зварювальних робіт.

Постановою від 26.02.2015 року слідчим Старобільского РВ ГУМВС України в Луганській області було закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000240 від 24.02.2015 року за ч.2 ст.194 КК України за фактом займання автомобіля на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Згідно висновку № 92 експертного автотоварознавчого дослідження по оцінці шкоди, причиненої володільцю транспортного засобу, вартість шкоди, завданої позивачу, складає 66818,17 грн.

Тому з урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, дійшов висновку, що майнова шкода завдана власнику автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, у сумі 66818,17 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в зазначеному розмірі.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності в частині відшкодування майнової шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право вимагати від відповідача відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, оскільки загорання автомобіля відбулося з вини ОСОБА_2, під час здійснення останнім зварювальних робіт.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом міститься в ч. 2 статті 16 ЦК України і одним із способів є відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків, у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Колегія суддів вважає що, між сторонами виникли правовідносини по відшкодуванню майнової шкоди, заподіяної ушкодженням майна, що регулюються ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В частині 2 статті 1166 ЦК України зазначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобовязаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 грудня 2014 року за № 6-183цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2015 року о 10 годині за адресою: Луганська область, Старобільський район, с. Лиман, вул. Пізника, 2а сталося загорання автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, останній належить на праві власності ОСОБА_3(а.с. 12,42).

В акті про пожежу, який складений комісією за участю працівників Старобільського МРВ ГУ ДСНС України у Луганській області 24 лютого 2016 року, причина пожежі зазначена як необережне поводження з вогнем при зварювальних роботах.

Згідно звіту про причини виникнення пожежі від 25 лютого 2015 року за яким встановлено, що найбільш ймовірною причиною пожежі, яка виникла у автомобілі за адресою: вул. Пізника, 2а, в с. Лиман Старобільського району, могло бути необережне поводження з вогнем при проведенні зварювальних робіт.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, зварювальні роботи здійснювалися відповідачем ОСОБА_2

Зазначені вище обставини свідчать про те, що загорання автомобіля Audi 80сталося з вини ОСОБА_2, під час здійснення останнім зварювальних робіт.

Відповідач в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів того, що загорання автомобіля сталося не з його вини, як це передбачено ст. 1166 ЦК України, та під час розгляду справи клопотань про призначення експертизи не заявляв.

За фактом пожежі органами досудового розслідування розпочато кримінальне провадження за попередньою кваліфікацією за ч. 2 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу).

Постановою від 26 лютого 2015 року слідчим Старобільского РВ ГУМВС України в Луганській області закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000240 від 24.02.2015 року за ч.2 ст.194 КК України за фактом займання автомобіля на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що кримінальне провадження закрито, тому відсутня вина відповідача в заподіянні шкоди не заслуговують на увагу, оскільки відсутність складу злочину та закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. (п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4).

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку акту про пожежу від 24 лютого 2015 року, звіту про причину виникнення пожежі від 25 лютого 2015 року та постанові про закриття кримінального провадження від 26 лютого 2016 року, показам свідків головного інспектора Старобільського МРВ ГУ ДСНС України у Луганській області Колєсова С.В., слідчого слідчого відділення Старобільського РВ ГУМВС України у Луганській області ОСОБА_4 та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заподіяння шкоди позивачу діями відповідача у звязку з необережним поводженням з вогнем під час здійснення останнім зварювальних робіт.

Доводи апеляційної скарги про те, що між відповідачем та позивачем попередньої домовленості про здійснення зварювальних робіт не було, відповідач здійснив ці роботи, враховуючи наполегливість позивача, який 24 лютого 2015 року звернувся до нього з проханням терміново приварити залізну латку до піддону картера належного позивачу автомобіля, при цьому відповідач попереджав позивача про те, що він не несе ніякої відповідальності за будь-які негативні наслідки роботи не заслуговують на увагу, оскільки наявність або відсутність попередньої домовленості не має вирішального значення при вирішенні питання про відшкодування шкоди.

Крім того, спростовуються поясненнями ОСОБА_2, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, що 22 лютого 2015 року йому зателефонував ОСОБА_3 з приводу приварити металеву латку до дна автомобіля, на що він погодився та назначив час зустрічі на 24 лютого 2015 року для проведення ремонтно-зварювальних робіт.

У відповідності до ч. 2 ст. 57 ЦПК України ці пояснення є письмовим доказами.

Зазначене вище свідчить про те, що між сторонами була усна домовленість стосовно виконання зварювальних робіт.

Суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що він попереджав позивача що не несе ніякої відповідальності за будь-які негативні наслідки роботи, оскільки згідно ст. 57 ЦПК України, яка передбачає, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків, а зазначені вище пояснення відповідача, які отримані не за процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК України) не можуть використовуватися як засіб доказування. А будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, питання про відшкодування шкоди було вирішено сторонами на стадії досудового слідства, про що свідчить розписка написана ОСОБА_3, якою він підтверджує відсутність будь-яких претензій як на час написання розписки, так і в майбутньому не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної в результаті пожежі автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1,кошти позивачу не сплачувалися. Дані обставини сторонами не заперечувалися.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Оскільки відповідачем не відшкодована позивачу шкода, яка завдана пошкодженням автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, то позивач має право на звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, так як відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Посилання представника позивача на те, що позивачу шкода заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, оскільки зварювальні роботи відносяться до робіт з підвищеною небезпекою відповідно до Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці України від 26 січня 2005 року № 15, не заслуговують на увагу і фактично є субєктивним тлумаченням представником позивача зазначеної норми права.

З системного ж аналізу Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці України від 26 січня 2005 року № 15 вбачається, що даний Перелік робіт застосовується на підприємствах, з урахуванням специфіки виробництва, роботодавцем розробляються і затверджуються відповідний перелік робіт з підвищеною небезпекою, для проведення яких потрібні спеціальне навчання і щорічна перевірка знань з питань охорони праці.

В даному випадку було встановлено, що зварювальні роботи проводилися ОСОБА_2, який не є фізичною особою-підприємцем. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції сторони зазначили, що домовленості стосовно вартості зварювальних робіт між ними не було. Доказів того, що відповідач займається діяльністю з надання послуг, в тому числі послуг по зварюванню, матеріали справи не містять.

Отже, дія Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці України від 26 січня 2005 року № 15, не розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами, тому зварювальні роботи, які проводилися відповідачем не відносяться до робіт з підвищеною небезпекою.

На підтвердження розміру матеріальної шкоди позивачем до справи доданий висновок № 92 експертного автотоварознавчого дослідження по оцінці шкоди, причиненої володільцю транспортного засобу від 13 травня 2015 року, згідно якого вартість шкоди, завданої володільцю автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, визначається рівній ринковій вартості та складає 66818 грн. 17 коп.

Суд першої інстанції згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, під час розгляду справи розяснював відповідачу та його представнику право на звернення із клопотанням про призначення експертизи.

Однак, ні відповідач, ні його представник під час розгляду справи не просили призначити по справі експертизу.

Згідно роз'яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 у разі, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовується в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Аналогічні роз'яснення містяться і в п.14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Крім того в пункті 15 цього пленуму зазначено, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

З висновку № 92 від 13 травня 2015 року експерта - товарознавця експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1, вбачається, що вартість автомобіля становить 66818 грн. 17 коп., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту зносу складає 541910 грн. 01 коп.

Зазначене вище свідчить про те, що ремонт автомобіля Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1є економічно необґрунтованим, оскільки вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля складає 541910 грн. 01 коп., а вартість транспортного засобу становить 66818 грн. 17 коп., тобто витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до пожежі.

Отже, автомобіль Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1,є фізично знищеним.

Під час розгляду справи, позивач зазначив, що ним не укладався договір добровільного страхування транспортного засобу, відновлювальний ремонт автомобіля ним не проводився, і з тим, що автомобіль є знищеним погоджується, не заперечував після відшкодування йому шкоди передати відповідачу пошкоджений автомобіль Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Проте, суд стягнувши з відповідача на користь позивача майнову шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля в результаті пожежі, всупереч вищенаведеним нормам закону не вирішив питання про передачу відповідачу залишків пошкодженого автомобіля.

Тому колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину рішення абзацом четвертим наступного змісту: «зобовязати ОСОБА_3 після відшкодування йому шкоди передати ОСОБА_2пошкоджений автомобіль марки Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1.».

В апеляційній скарзі відсутні доводи з приводу розміру майнової шкоди, зазначеної в висновку № 92 від 13 травня 2015 року, та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем та його представником розмір шкоди не оспорювався,

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дій відповідача ОСОБА_3 отримав сильний стрес, вимушений був затрачати додаткові сили і кошти для організації свого життя, тривалий час перебував у пригніченому стані у звязку з подією, яка сталася, погано спав у ночі, став збудженим, що погано позначалося на відносинах з членами сімї та оточуючими, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкодав сумі 5000 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 доводів в частині відшкодування моральної шкоди не містить, тому виходячи з принципу диспозитивності колегія судді не дає оцінки щодо обґрунтованості та законності рішення суд в частині відшкодування моральної шкоди.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат, повязаних з проведенням автотоварознавчого дослідження (до звернення до суду) в сумі 800 грн., то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 31 ЦПК України визначено, що, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 31 ЦПК України, подав до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог (а. с. 86), згідно з якою остаточно просив стягнути з відповідача майнову шкоду в сумі 69608 грн. 17 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., судові витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн.

Отже позивач просив стягнути витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн., як судові витрати, про що також зазначалося представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати повязані, з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що витрати повязані з проведенням автотоварознавчого дослідження не відносяться до судових витрат, тому не підлягають відшкодування на підставі ст. 88 ЦПК України.

Вимог про стягнення даної суми з інших підстав позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції заявлено не було, а відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції, стягуючи витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн., не врахував зазначених вище вимог закону, тому дійшов помилкового висновку.

Проаналізувавши обставини справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат, повязаних з проведенням автотоварознавчого дослідження в сумі 800 грн. підлягає скасуванню.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

В п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України зазначено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що позивач має право на відшкодування витрат повязаних із наданням правової допомоги , але не врахував положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 47,48 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

В ч.2 статті 30 зазначеного вище закону передбачено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що підставами для оплати послуг адвоката є договір про надання правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_5 (свідоцтво № 4391 від 04 липня 2012 року, яке мається в матеріалах справи) укладено договір про надання правової допомоги, згідно умов якого адвокат бере на себе зобовязання надати платні юридичні послуги клієнту відносно захисту інтересів ОСОБА_3 у судах першої та апеляційної інстанціях, а також в державних та приватних підприємствах, установах в межах цивільної справи за позовом про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням, належного ОСОБА_3 автомобіля Ауди 80, державний номер НОМЕР_1.

Згідно наданої позивачем квитанції до прибуткового касового ордеру № 8 від 07 квітня 2015 року (а.с. 10) ОСОБА_3 сплатив адвокату ОСОБА_5 суму 6000 грн., як це передбачено договором про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, правова допомога за договором від 07 квітня 2015 року виконувалася адвокатом ОСОБА_5, так він приймав участь у справі в суді першої інстанції у судових засіданнях: 02 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 15 вересня 2015 року. В судових засіданнях в суді апеляційної інстанції 05 листопада 2015 року, 26 листопада 2015 року, 08 грудня 2015 року, 19 серпня 2016 року.

Згідно журналів судових засіданнь адвокат ОСОБА_5 приймав участь у судових засіданнях першої та апеляційної інстанціях 4 години 12 хвилин.

В статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно ст. 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік мінімальна заробітна плата встановлена з 1 січня - 1218 грн., з 1 вересня 1378 грн.

Відповідно ст. 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік мінімальна заробітна плата з 1 травня становить 1450 грн.

Разом з тим, визначаючи розмір витрат на правову допомогу суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213,214 ЦПК України не врахував, що позовні вимоги позивача задоволені частково та не звернув уваги на те, що при визначенні обґрунтованого розміру правової допомоги беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем та його представником як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано суду розрахунку затраченого адвокатом часу для виконання доручення стосовно складання позовної заяви, уточненої позовної заяви, клопотань, тому витрати на правову допомогу повязані із виконанням цих доручень відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи обставини по справі, колегія суддів вважає, що оскільки адвокатом ОСОБА_5 на підставі укладеного договору, надавалась позивачу правова допомога шляхом представництва його інтересів в судових засіданнях в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу підлягають задоволенню частково в сумі 2245 грн. 60 коп., з урахуванням часу участі у судових засіданнях 4 години 12 хвилин, згідно журналів судових засідань, та часткового задоволення позовних вимог.

Також судова колегія вважає, що суд першої вирішуючи питання про розподіл судового збору, не звернув уваги на те, що позивачем заявлені вимоги як майнового, так і немайнового характеру.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судовий збір (в редакції на час подання позовної заяви) із позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а із вимог немайнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Як вбачається із матеріалів справи позивач із позовом до суду звернувся 19 травня 2015 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції. На час звернення позивача до суду із позовом мінімальна заробітна плата становила 1218 грн.

Тому позивач при зверненні до суду повинен сплати судовий збір, виходячи із вимог майнового характеру в сумі 696,08 грн. та 243,60 грн. - із вимог немайнового характеру (моральна шкода), всього 936,68 грн.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог.

Згідно квитанції від 18 травня 2015 року позивачем під час звернення до суду з позовною заявою сплачений судовий збір в сумі 865 грн.

Отже позивачем при зверненні до суду із позовом не доплачено судовий збір в сумі 71,68 грн.

З урахуванням часткового задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача стягненню підлягає судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог в сумі 790 грн., /щодо вимог майнового характеру 668,20 грн., а вимог немайнового характеру 121,80/.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд не перевіряє правомірність рішення з інших підстав не зазначених в апеляційній скарзі.

Проаналізувавши обставини справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід змінити, зменшивши суму стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу з 6000 грн. до 2245 грн. 60 коп., судового збіру з 865 грн. до 790 грн. та скасувавши в частині стягнення втрат за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, ст. 22, 1167 ЦК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 15 вересня 2015 року змінити, зменшивши суму стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу з 6000 грн. до 2245 грн 60 коп., судового збору з 865 грн. до 790 грн. та скасувавши в частині стягнення витрат за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 800 грн.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом четвертим наступного змісту: «зобовязати ОСОБА_3 після відшкодування йому шкоди передати ОСОБА_2пошкоджений автомобіль марки Audi 80, реєстраційний номер НОМЕР_1.».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 71 грн. 68 коп.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: