АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4933/16 Доповідач - Костенко Т.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Пономаренко Ю.А.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

20.10.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 08.11.2001 року по 09.12.2009 року вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу ними були придбані два автомобіля: DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2. Після розірвання шлюбу розподіл автомобілів не проводився. Відповідач аліменти на утримання дочки не сплачує, в звязку з чим позивач просила суд збільшити її частку при розподілі майна. Автомобіль DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 позивач оцінювала в 60000 грн., а автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 оцінювала в 180000 грн. Просила збільшити частку ОСОБА_1 у вартості автомобілів, які є спільним майном подружжя до 2/3 160000 грн., а частку ОСОБА_3 відповідно зменшити до 1/3 - 80000 грн.; розподілити автомобілі DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 наступним чином: ОСОБА_1 DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 вартістю 60000 грн., ОСОБА_3 автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 вартістю 180000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію замість її частки в праві спільної власності на автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 в розмірі 100000 грн.; зобовязати внести відповідача на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації 100000 грн, стягнути з відповідача судові витрати.

В подальшому позивач збільшила позовні вимоги на підставі проведеної оцінки вартості автомобілів та просила суд збільшити частку ОСОБА_1 у вартості автомобілів, які є спільним майном подружжя до 260000 грн., а частку ОСОБА_3 відповідно зменшити до 124370 грн.; розподілити автомобілі DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 наступним чином: ОСОБА_1 DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 вартістю 98490 грн., ОСОБА_3 автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 вартістю 285880 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію замість її частки в праві спільної власності на автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 в розмірі 161510 грн.; зобовязати внести відповідача на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації 161510 грн, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2016 року задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено у повному обсязі.

На зазначене судове рішення представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що порушення права спільної власності на автомобілі відбулось 09.07.2010 року, коли автомобіль DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. АХ 5033 був вилучений у ОСОБА_1 на підставі акту арешту, складеного державним виконавцем. В подальшому автомобіль був переданий ОСОБА_3 і ОСОБА_1 була позбавлена права користуватись ним. Автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2,, який також є спільною сумісною власністю подружжя знаходився у користуванні ОСОБА_3, від його поділу ОСОБА_3 відмовився. У звязку із порушенням права спільної сумісної власності ОСОБА_1 06.09.2010 року звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом про розподіл майна спірних автомобілів. Справа розглядалась на протязі 2010-2011 років, 27.12.2011 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду. Після чого, 20.10.2014 року ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м. Харкова з новим позовом про розподіл автомобілів.

09.07.2010 року ОСОБА_1 після вилучення в неї одного з двох автомобілів, які знаходились в спільній сумісній власності, та відмови ОСОБА_3 від розподілу автомобілів дізналась про порушення свого права власності. 06.09.2010 року вона звернулась до суду з позовом про розподіл автомобілів.

Апелянт вважає, що строк позовної давності щодо позову про розподіл автомобілів почався 10.07.2010 року. 06.09.2010 року строк був перерваний. 28.12.2011 року після залишення позову ОСОБА_1 без розгляду ухвалою від 27.12.2011 року строк позовною давності щодо розподілу автомобілів, які є спільною сумісною власністю подружжя, почався заново.

Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо спливу строку позовної давності не відповідають фактичним обставинам по справі, які встановлені на підставі письмових доказів.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2001 року. Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.09.2009 року.

Судом також встановлено, що за час шлюбу подружжям придбані спірні автомобілі DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_1 та MITSUBISHI OUTLANDER, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2, які зареєстровані на імя відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки на частку у спільному майні подружжя є порушеним, однак вона пропустила передбачений законом строк на звернення до суду, а відтак, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, в період перебування у шлюбі сторонами було придбане певне рухоме та нерухоме майно, яке у відповідності до норм СК України є спільним майном подружжя.

У відповідності до розяснень, які містяться у п.п. 22, 23, 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що районний суд правильно встановив юридичну природу виниклих між сторонами правовідносин, а також застосував закон, який їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо поділу спільного майна подружжя за позовом ОСОБА_3 вже було предметом розгляду районного суду. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.07.2010 року позов задоволений та розділено майно, нажите сторонами у шлюбі, а саме: меблі та побутову техніку, визнано за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Кім того, позивачка з аналогічним позовом вже зверталася до Фрунзенського районного суду м. Харкова у вересні 2010 року. Ухвалою цього ж суду від 27 грудня 2011 року зазначений позов було залишено без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, в звязку із повторною неявкою позивача в судове засідання. Зазначена ухвала суду є чинною, не скасована та не змінена у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судова колегія вважає, що районний суд обґрунтовано вважав початком перебігу строку позовної давності вересень 2010 року, оскільки підставою для звернення до суду було порушене право позивачки. Повторно не зявившись у судове засідання, позивачка на свій розсуд скористалася своїми правами та обовязками.

За правилами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки матеріали справи не містять клопотання ОСОБА_1 про поновлення строків позовної давності з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені представником ОСОБА_1, в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_6