Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на Ѕ частини автомобіля та витребування автомобіля із незаконного володіння,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «KIA SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_4 (код кузова НОМЕР_5), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до довідки-рахунку від 06 листопада 2014 року;

- визнати за ним право власності на Ѕ частини вказаного автомобіля;

- витребувати зазначений автомобіль на його користь із незаконного володіння ОСОБА_6

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він з 14 серпня 2009 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, під час якого у листопаді 2011 року ними було придбано вказаний вище автомобіль за 280 000 грн, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4, а він мав право на його керування.

Зазначав, що 06 листопада 2014 року йому стало відомо про те, що його дружина ОСОБА_4, без його згоди та дозволу, продала вказаний автомобіль ОСОБА_5, який 08 листопада 2014 року перепродав автомобіль ОСОБА_6

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу автомобіля від 06 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є недійсним, оскільки він не надавав згоди та дозволу на продаж спірного автомобіля, позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля «КІА SPORTAGE», код кузова НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини автомобіля «КІА SPORTAGE», код кузова НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2, скасовано.

Визнано за ОСОБА_3 право на Ѕ частини автомобіля «КІА SPORTAGE», код кузова НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2.

У іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_5, ОСОБА_6 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що оскільки відповідачка переоформила транспортний засіб без згоди позивача, проте останнім не надано суду доказів на підтвердження, за яким саме правочином здійснено відчуження автомобіля, дійшов висновку про наявність підстав для визначення за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини спірного автомобіля.

При цьому, враховуючи, що чинним законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 06 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та його витребування.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визначення за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини автомобіля та визнаючи за ним право на Ѕ частини вказаного автомобіля, виходив з того, що позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого його дружиною не в інтересах сім'ї спірного автомобіля, проте з такими вимогами до суду не звертався, а тому за ним має бути визнано право на 1/2 частини цього автомобіля, а не право власності на цю частину автомобіля.

В іншій частині вирішення позовних вимог апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що з 14 серпня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними у листопаді 2011 року було придбано автомобіль «KIA SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_4 (код кузова НОМЕР_5), право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 (а. с. 8, 48, 108).

З довідки-рахунку від 06 листопада 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 продала спірний автомобіль ОСОБА_5 (а. с. 47, 103).

08 листопада 2014 року ОСОБА_5 продав автомобіль ОСОБА_6, який на теперішній час є власником спірного автомобіля «KIA SPORTAGE», д.н.з. НОМЕР_2 (код кузова НОМЕР_5) (а. с. 67, 142).

Обґрунтовуючи підставність позову, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4, без його згоди та дозволу продала придбаний у період їх шлюбу спірний автомобіль, що підтверджується довідкою-рахунком від 06 листопада 2014 року.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З огляду на вказане, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що оскільки законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, підстав для визнання недійсною угоди купівлі-продажу спірного автомобіля від 06 листопада 2014 року, оформленої довідкою-рахунком, та його витребування немає, проте враховуючи, що позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого автомобіля, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ним права на Ѕ частини цього автомобіля.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська