Справа№592/7336/16-ц
Провадження №2/592/2184/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Троценко Ю. Ю. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки за довіреністю: ОСОБА_2 ,

відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

08.08.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом, із змісту якого вбачається, що відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. З 11.02.1983 року вона ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянином ОСОБА_3. З 16.02.1983 року вона була прописана за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, доказ: копія паспорту на імя ОСОБА_1. Дане домоволодіння, нерухоме майно належить матері її чоловіка ОСОБА_5 на праві приватної власності. За даною адресою з чоловіком та сином вона прожила більше 33 років. На протязі останніх 6 8 місяців її чоловік ОСОБА_3 і його брат ОСОБА_4 створюють неможливі умови для її проживання за даною адресою, постійно висловлюють на її адресу нецензурною лайкою, погрожують їй фізичною розправою, виганяють її з будинку. Понад 2 3 місяця назад її чоловік ОСОБА_3 та його рідний брат ОСОБА_4 змінили замки у вхідних дверях будинку. Вона не може потрапити до будинку, де вона зареєстрована та прожила більше 33 років. Вона неодноразово зверталася до свого чоловіка та до його брата з проханням надати їй ключі від будинку. На її прохання вони відмовляли, все це можуть підтвердити свідки сусіди за місцем її мешкання. Її права, надані їй Конституцією України (право на житло) , були порушені та вона була змушена 09.06.2016 року звернутись з письмовою заявою до Сумського ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області. Її заява була зареєстрована в Сумському ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області за № П-830 від 09.06.2016 року та по ній проводилася перевірка. За результатами перевірки кримінальне провадження не розпочиналося, з громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 провели профілактичні заходи про недопустимість повторності правопорушення та їй була надана письмова відповідь, в якій розяснили порядок звернення до суду (копія відповіді додається) . Після здійснення перевірки та проведення поліцією профілактичних заходів нічого не змінилося, ключі від будинку їй не віддали. Вона була змушена 01.08.2016 року вдруге звернутися до начальника Сумського ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Її заява була зареєстрована у канцелярії Сумського ВП (м. Суми) ГУНП в Сумській області 01.08.2016 року (копія заяви та пояснення додається) . З травня 2016 року до теперішнього часу вона ОСОБА_1 не в змозі потрапити у домоволодіння, де проживала більше 33 років. На сьогоднішній день вона ОСОБА_1 не має постійного місця проживання, змушена тимчасово проживати у своїх знайомих, чим спричиняє їм незручності. На вхідні двері домоволодіння відповідачами був встановлений замок, від якого у неї немає ключів, що створює для неї непереборні перешкоди в користуванні жилим приміщенням. Згідно ст.155 ЖК України власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користуванням жилим приміщенням, у звязку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду. Хід її життя порушився. У звязку з неможливістю врегулювати конфлікт мирним шляхом вона змушена звернутися до суду. Відповідачі навмисно перешкоджають їй в користуванні житлом і цим порушують її права. Вона, до звернення до суду, вчиняла дії щодо вселення в домоволодіння самостійно, але не змогла вселитись, оскільки ключів від домоволодіння в неї немає. Таким чином, виникла необхідність звернення до суду з проханням про вселення її ОСОБА_1 до домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, зобовязати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не перешкоджати їй в користуванні домоволодінням та передати від нього ключі. Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 3, 15, 118, 119 ЦПК України; ст. 64 ЖК України, вона просила: 1. Допитати свідків: - ОСОБА_6; - ОСОБА_7; - ОСОБА_8. 2. Вселити її ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98. 3. Зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати їй користуватися домоволодінням, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, та передати їй ключі від домоволодіння. 4. Витребувати з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 плату за судовий збір (вхідний № 26262/16 від 08.08.2016 року) (а. с. 4, 5) .

05.10.2016 року відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 надали до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти позову, із змісту якого вбачається, що позивачка ОСОБА_1 подала позовну заяву до суду про вселення та не перешкоджання користування житлом. З позовною заявою позивачки ОСОБА_1 вони не згодні з наступних підстав. Вимоги позивачки ОСОБА_1 незаконні та необґрунтовані, виходячи з наступного. Дане домоволодіння, в якому зареєстрований ОСОБА_3 та, так звана, дружина ОСОБА_1, на праві особистої приватної власності належить матері ОСОБА_3 ОСОБА_5. Крім того, власником майна, яке знаходиться в даному домоволодінні, є його мати ОСОБА_5. Право на частку домоволодіння та на майно з позивачкою ОСОБА_1 його мати ОСОБА_5, тим паче відповідач ОСОБА_3 угоди (договору) не укладали. Згідно ст. ст. 60, 61, 62, 63 СК України позивачка ОСОБА_1 має право на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Але, рік тому, позивачка ОСОБА_1, за своїм рішенням і у своєму здравому розсудку ?... , зібрала свої особисті речі, завантажила їх в транспорт і покинула помешкання у невідомому напрямку. Коли вона пішла з сімї, то заявила про те, що більше в цей дім вона ніколи не повернеться та буде подавати заяву до суду про розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 (про вибуття позивачки ОСОБА_1 з даного помешкання будуть свідчити свідки) . Відповідач ОСОБА_3, нажаль, поки знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1. Вони мають дорослого сина, який мешкає окремо та має свою сімю. Останні роки, так звана, дружина ОСОБА_1 неналежно виконувала свої сімейні обовязки, зловживала довірою відповідача ОСОБА_3 в сімейних відношеннях, негативно ставилась до його родини та його родичів. Вона постійно провокувала сварки в сімї, вела розгульний образ життя. Вона безвідповідально ставилася до виконання своїх обовязків, як домохазяйки, як дружини. Позивачка ОСОБА_1 безпідставно втручається в життя ОСОБА_4. Ніякого відношення до проблем сімейного життя ОСОБА_3 його брат ОСОБА_4 не мав і не має. Погрози щодо позивачки ОСОБА_1 з боку відповідача ОСОБА_4 є надуманими. Позивачка ОСОБА_1 з цього питання вводить суд в оману. В періоду значної відсутності позивачки ОСОБА_1 склалося думка-упевненість про те, що вона більше вже не повернеться до будинку, розташованого за даною адресою, тому стало питання поміняти замки в будинку. З боку ОСОБА_3 була помилка щодо позивачки ОСОБА_1, що після 6 місяців відсутності він через суд не визнав її безвісно відсутньою, не скасував реєстрацію місця проживання та не розірвав шлюб. Щодо повернення судового збору позивачці ОСОБА_1, так на це немає підстав. На даний час в Ковпаківському районному суді м. Суми буде розглядатися цивільна справа про припинення шлюбу внаслідок його розірвання. Є усі підстави для припинення шлюбу з позивачкою ОСОБА_1. На підставі вищевикладеного, керуючись Конституцією України; ст. 128 ЦПК України; ст. ст. 3, 5, 7, 104, 105, 106, 107, 110, 112 СК України, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом (вхідний № 32616 від 05.10.2016 року) (а. с. 38) .

23.11.2016 року відповідач ОСОБА_3 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти позову, із змісту якого вбачається, що позивачка ОСОБА_1 подала позовну заяву до суду про вселення та не перешкоджання користування житлом. З позовною заявою позивачки ОСОБА_1 він не згодний з наступних підстав. Вимоги позивачки ОСОБА_1 незаконні та необґрунтовані, виходячи з наступного. Дане домоволодіння, в якому зареєстрований відповідач ОСОБА_3 та, так звана, дружина ОСОБА_1, на праві особистої приватної власності, належить його матері ОСОБА_5. Крім того, власником майна, яке знаходиться в даному домоволодінні, є його мати ОСОБА_5. Право на частку домоволодіння та на майно з позивачкою ОСОБА_1, його мати - ОСОБА_5, тим паче відповідач ОСОБА_3, угоди (договору) не укладали. Згідно ст. ст. 60, 61, 62, 63 СК України позивачка ОСОБА_1 має право на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Але, рік тому, позивачка ОСОБА_1, за своїм рішенням і у своєму здравому розсудку ?... зібрала свої речі (майно) особистого вжитку та майно, яке було набуте відповідачем ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1 при сумісному проживанні, завантажила в транспорт і покинула помешкання у невідомому напрямку. Коли вона пішла з сімї, то заявила про те, що більше в цей дім вона ніколи не повернеться та буде подавати заяву до суду про розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 (про вибуття позивачки ОСОБА_1 з даного помешкання будуть свідчити свідки) . Відповідач ОСОБА_3, нажаль, поки знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1. Вони мають дорослого сина, який мешкає окремо та має свою сімю. Останні роки, так звана, дружина ОСОБА_1 неналежно виконувала свої сімейні обовязки, зловживала його довірою в сімейних відношеннях, негативно ставилась до його родини та його родичів. Вона постійно провокувала сварки в сімї, вона вела розгульний образ життя. Вона безвідповідально ставилася до виконання своїх обовязків, як домохазяйки, як дружини. Позивачка ОСОБА_1 безпідставно втручається в життя його брата ОСОБА_4. Ніякого відношення до його проблем сімейного життя його брат ОСОБА_4 не мав і не має. Погрози щодо позивачки ОСОБА_1 з боку відповідача ОСОБА_4 є надуманими. Позивачка ОСОБА_1 з цього питання вводить суд в оману. В періоду значної відсутності позивачки ОСОБА_1 склалося думка-упевненість про те, що вона більше вже не повернеться до будинку, розташованого за даною адресою, тому стало питання поміняти замки в будинку. З боку ОСОБА_3 була помилка щодо позивачки ОСОБА_1, що після 6 місяців відсутності він через суд не визнав її безвісно відсутньою, не скасував реєстрацію місця проживання та не розірвав шлюб. Щодо повернення судового збору позивачці ОСОБА_1, так на це немає підстав. На даний час в Ковпаківському районному суді м. Суми буде розглядатися цивільна справа про припинення шлюбу внаслідок його розірвання. Є усі підстави для припинення шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 та про визнання особи позивачки ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у звязку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин у відповідності до ст. ст. 116, 157 ЖК України. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 21, 22, 30 Конституції України; ст. 128 ЦПК України; ст. ст. 3, 5, 7, 104, 105, 106, 107, 110, 112 СК України; ст. ст. 116, 157 ЖК України, він просив відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом (вхідний № 38252 від 23.11.2016 року) (а. с. 43, 44) .

У відкритому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 позов підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просили: 1. Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98. 2. Зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати їй користуватися домоволодінням, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, та передати їй ключі від домоволодіння. 3. Витребувати з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 плату за судовий збір.

У відкритому судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в запереченні проти позову від 05.10.2016 року та в запереченні проти позову від 23.11.2016 року. Вони просили суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом, повністю.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, пояснення її представника за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2, пояснення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, пояснення свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Із змісту відмітки в графі місце проживання на сторінці 11 паспорту громадянина України серія МА № 215213, виданого 14.11.1996 року Центральним ВВС СМУ УМВС України в Сумській області на імя ОСОБА_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що з 16.02.1983 року та до теперішнього часу її місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 6) .

Із змісту ксерокопії свідоцтва про народження серія ХЗ № 441425, виданого 01.09.1950 року в селі Октябрьське Свечинського району Кіровської області вбачається, що ОСОБА_3 народився 15.08.1950 року в селі Октябрьське Свечинського району Кіровської області РРФСР, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 01.09.1950 року було зроблено відповідний актовий запис за № 30. Батьками є та зазначені: батько ОСОБА_9, росіянин, мати ОСОБА_5, українка (а. с. 45, 46) .

Із змісту відмітки в графі місця проживання на сторінці 11 паспорту громадянина України серія МА № 886906, виданого 29.12.2000 року Ковпаківським РВ СМУ УМВС України в Сумській області на імя ОСОБА_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, вбачається, що з 23.09.1977 року та до теперішнього часу його місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 47) .

Із змісту відмітки в графі місця проживання на сторінці 11 паспорту громадянина України серія МА № 754892, виданого 18.01.2000 року Зарічним РВ СМУ УМВС України в Сумській області на імя ОСОБА_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, вбачається, що з 26.03.1999 року та до теперішнього часу його місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 48, 49) .

Із змісту ксерокопії свідоцтва про укладення шлюбу серія І-БП № 390250, виданого 11.02.1983 року відділом ЗАГС міськвиконкому м. Суми вбачається, що громадянин ОСОБА_3, який народився 15.08.1950 року в селі Октябрьське Свечинського району Кіровської області, і громадянка ОСОБА_10, яка народилася 11.09.1961 року в селі Романівка Ракитянського району Білгородської області, 11.02.1983 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 11.02.1983 року було зроблено відповідний актовий запис за № 238. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_3, дружині ОСОБА_3 (а. с. 50) .

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Виключно законами України визначаються засади шлюбу.

В ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Тобто, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) . Цивільне судочинство не допускає вихід за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав людини. Суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Жиле приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ЦК України виділив в якості самостійного право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Дану норму потрібно розуміти так, що у разі, коли особа яка є власником житла одружується вона зобовязана надати право проживання іншому з подружжя. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Слід сказати, що воно як інші види сервітутів було відоме ще праву ОСОБА_11 і йменувалося як habitatio. Особистий характер даного сервітуту полягає у тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сімї власника жилого приміщення. Разом з тим, питання про те, хто є членом сімї за законодавством України залишається відкритим. Так, ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону . З наведеного формулювання можна виділити принаймні такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сімї власника житла та проживати разом з ним. Ст. 3 СК України визначає, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Таким чином, хоча ознакою сімї за СК України є спільне проживання та ведення спільного побуту, однак є ряд випадків, коли особи будуть вважатися членами сімї, не проживаючи разом. В контексті ж ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обовязковий характер. Якщо ж виходити з розуміння сімї за житловим законодавством то відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство . Тут ознака постійного проживання є обовязковою умовою розуміння сімї. З даного аналізу можна зробити висновок, що ч. 1 ст. 405 ЦК України тяжіє швидше до житлового законодавства, ніж до сімейного. Разом з тим, застосування сімейного законодавства викликає певні спори. Отже, право користування жилим приміщенням, яке, будучи за своєю природою правовідношенням сервітутного типу, не може регулюватись нормами житлового законодавства. Тому застосування цих норм, зокрема ст. ст. 64, 156 ЖК України можливе тільки за аналогією. Обєктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною жилого приміщення визначеною власником жилою площею.

Тобто, ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у користуванні ним (ст. 47 Конституції, ст. 9 ЖК України) . А припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу не позбавляє колишніх членів сімї права користування житлом і не є підставою для визнання особу не членом сімї.

Верховний Суд України вказує на те, що в разі виникнення спору між власником житла і членами його сімї суди повинні врахувати, що право члена сімї на користування житлом є сервітутним, у звязку із чим його припинення повинно відбуватися відповідно до вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України. На переконання Верховного Суду України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника за наявності обставин.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також дотримується позиції, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, яким не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми гл. 32 ЦК України.

Із змісту п. п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України № 2 від 12.04.1985 року (із змінами і доповненнями) вбачається, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя № 9 від 01.11.1996 року, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Наймачеві або членові його сімї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо) .

Аналізуючи встановлені обставини справи, наведені нормативно-правові акти, які врегульовують вказані спірні правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1 про її ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, вселення до домоволодіння, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, то оскільки позивачкою не було надано суду будь-яких переконливих, належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, тому, на думку суду, факт її примусового виселення відповідачами з будинку, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, є лише припущенням позивачки ОСОБА_1, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1 про зобовязання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати їй користуватися домоволодінням, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, та передати їй ключі від домоволодіння, то оскільки позивачкою не було надано суду будь-яких переконливих, належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, тому, на думку суду, факт перешкоджання їй користуватися домоволодінням, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Комсомольська, буд. 98, є лише припущенням позивачки ОСОБА_1, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Отже, що стосується вимоги ОСОБА_1 витребування з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 плати за судовий збір судового збору в сумі 521 грн. 20 коп. , то оскільки законодавець передбачив саме присудження або стягнення судових витрат, у тому числі і судового збору, та ніяк не витребування судових витрат, у тому числі і судового збору; оскільки стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, відтак суд дійшов до висновку про те, що в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Крім того, суд бере до уваги положення абз. 4 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України № 2 від 12.04.1985 року (із змінами і доповненнями) , згідно якому наймачеві або членові його сімї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо) .

Крім того, посилання позивачки ОСОБА_1 та її представника за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 в даному випадку, по даній цивільній справі на норми ЖК України, а саме: на ст. 64 ЖК України, є недоречним та некоректним, оскільки в даному випадку застосуванню підлягає саме Цивільний кодекс України, а саме: ст. 405 ЦК України тощо, що також підтверджується п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 07.02.2014 року, згідно якому члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України) . Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом, слід відмовити повністю.

Дане рішення Ковпаківського районного суду м. Суми було ухвалене з урахуванням судової практики та правових позицій Верховного Суду України, а саме: з урахуванням судової практики та правових позицій, які містяться в постановах Верховного Суду України, а саме: з урахуванням постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 року по справі № 688/63/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/25128516) , з урахуванням постанови Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41384772) з метою забезпечення дотримання єдності судової практики.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та не перешкоджання користування житлом, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков