Справа № 138/2627/16-ц Провадження № 22-ц/772/3927/2016Головуючий в суді першої інстанції Лисенко Т. Ю.
Категорія 57Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 27 травня 2015 року та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Єволізинг Україна» на заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року,

встановила:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 27.05.2015року та стягнення коштів, сплачених в рахунок даного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.05.2015 вона уклала з відповідачем договір фінансового лізингу № 002052, за яким предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1. Згідно квитанції № N1А8І34643 від 27.05.2015 року позивач сплатила на користь відповідача адміністративний платіж за договором фінансового лізингу в розмірі 49000 грн.

Позивач вважає, що відповідачем порушені її права як споживача послуг ТОВ «Євролізинг Україна», так як зміст договору свідчить про встановлення жорстких обов'язків споживача, надання можливості відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови останнього на одержання відповідної компенсації від відповідача у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання відповідачу права розірвати договір із споживачем на власний розсуд; не надання споживачу можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору та встановлення відповідальності у вигляді розірвання відповідачем договору і неповернення вже сплачених платежів. Позивач також вважає, що даний договір є нікчемним, оскільки при його укладенні не дотримано вимоги ст. 799 ЦК України про нотаріальне посвідчення договору, а тому відповідач зобов'язаний повернути все отримане за угодою. З урахуванням викладеного позивач просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002052 від 27.05.2015 та стягнути на її користь адміністративний платіж в розмірі 49000 грн., які були сплачені нею на рахунок відповідача.

Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (ідентифікаційний код юридичної особи 39321814, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9 СДЗ, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_2 (вул. О.Пчілки, 72, м. Могилів-Подільський Вінницької області) кошти в сумі 49000 грн. 00 коп. в рахунок повернення коштів, сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу № 002052 від 27.05.2015. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (ідентифікаційний код юридичної особи 39321814, вул. Шовковична, 42-44, офіс 9 СДЗ, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_2 (вул. О.Пчілки, 72, м. Могилів-Подільський Вінницької області) судові витрати у виді судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 07листопада 2016 року заяву ТОВ «Євролізинг Україна» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі скаржник - позивач у справі ТОВ «Євролізинг Україна» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити повністю. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник скаржника - відповідача у справі ТОВ «Євролізинг Україна» до суду апеляційної інстанції не з'явився, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, що з'явився до суду, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що27 травня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2 укладено договір № 002052 з додатками № 1 та № 2. Згідно п. 1.1.-1.3. договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті Специфікації (додаток № 2) до Договору, а саме трактор марки МТЗ, модель 82.1. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу на дату підписання договору становить 490000 грн. Відповідач зобов'язувався придбати предмет договору у власність та передати у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 9, 15-16).

27.05.2015 на виконання п. 9.7 договору позивачем ОСОБА_2 сплачений відповідачу ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж в сумі 49000 грн., що підтверджується копією квитанції про здійснення касової операції № N1А8І34643 (а.с. 17).

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 27 травня 2015 року, укладеного між сторонами, свідчить про те, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.2.6, розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше, суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те що такі положення угоди № 002052 від 27.05.2015 з додатками є несправедливими по відношенню до споживача, внаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві. Однак, за змістом частини п'ятої стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Водночас позивач як на одну із підстав недійсності договору фінансового лізингу від 27.05.2015 посилається на недотримання вимог закону при його укладенні, а саме недотримання вимоги про його нотаріальне укладення.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Крім цього, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди ( найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція також висловлена Верховним Судом України при розгляді справи N 6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка згідно ч. 2 ст. 214, 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонамиу справі договір фінансового лізингу від 27.05.2015 року не був нотаріально посвідчений, повного виконання договору не відбулось, з огляду на обставини зазначені у позові та встановлені судом, у позивача після укладення спірного договору виникли обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки договір фінансового лізингу № 002391 від 12.09.2015 року є нікчемним, тому вимога позивача про визнання його недійсним задоволенню не підлягає.

Разом з тим, стаття 216 ЦК України передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.Відтак колегія суддів переконана, що місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судом також правильно проведено розподіл між сторонами судових витрат.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника напорушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права внаслідок неповноти судового розгляду та невірної оцінки доказів, що мають значення для справи,є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Єволізинг Україна» відхилити.

Заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: