АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7263/16 Справа № 0418/1827/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: ОСОБА_2

Суддів колегії: ОСОБА_3, ОСОБА_4

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, приватний нотаріус ОСОБА_8 міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_6 та просила визнати поважними причини пропуску строку для прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_10; визначити ОСОБА_5 додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10; визнати недійсним заповіт ВРК №780814 від 31.05.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий №28, згідно якого ОСОБА_10 заповів усе належне йому майно ОСОБА_6;визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ВРП №356179 від 14.02.2012 року, видане ОСОБА_6 на спадщину після смерті ОСОБА_10, яка складається із грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у відділенні №47 філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 06 липня 2011 року помер її рідний брат ОСОБА_10, 04.08.1938р.н. Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, загальною площею 47,5 кв. м., яка належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва від 21.12.1999 р., виданого ОСОБА_8 державним підприємством по перевезенням вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці на підставі розпорядження від 21.12.1999 р. №6785. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті брата закінчився 06 січня 2012 р., однак вона у цей термін не могла подати заяву про прийняття спадщини з поважних причин,так як про його смерть їй стало відомо лише у лютому 2012 року від правоохоронних органів. Вона проживає в Російській Федерації у м. Солнєчногорську Московської області. З братом, який мешкає в Україні у м. Дніпропетровську, вони систематично спілкувались мобільним телефонним звязком, однак відвідувати один одного не могли за станом здоровя та віком. Раз на рік-два ОСОБА_10 відвідувала її дочка ОСОБА_7, яка проживає з нею. Вони постійно підтримували ОСОБА_10 матеріально і шляхом переказу грошових коштів на його банківський рахунок №3986 в ПАТ КБ «Приватбанк», і шляхом передачі йому готівкових коштів при відвідинах. У звязку з відсутністю інформації від брата, 16 січня 2012 р. дочка позивача приїхала до м. Дніпропетровська. Квартира брата була зачинена, зовнішніх змін двері не мали, однак ніхто не відчиняв. На розпити дочки сусіди повідомили, що, ОСОБА_10 ще у червні 2011 р. поїхав до родичів у Підмосковя і вони звернулись до Кіровського РВ УМВС України у Дніпропетровській області з заявою про зникнення ОСОБА_10. Під час перевірки заяви органами міліції встановлено, що ОСОБА_10 помер, про що у відділі державної реєстрації смерті ОСОБА_8 міського управління юстиції у Дніпропетровській області міститься актовий запис № 4842 від 12.07.2011 р., та винесено Постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 23.01.2012 р. В матеріалах спадкової справи знаходиться копія заповіту ВРК № 780814 від 31.05.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 28, згідно якого ОСОБА_10 заповів усе, належне йому на день смерті, майно відповідачці ОСОБА_6

Позивач вважає, що даний заповіт є недійсним, так як її брат підписав його проти своєї волі внаслідок застосування до нього відповідачкою та її матірю ОСОБА_11 фізичного та психічного тиску, тому звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2016 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2016 року, де ставить питання про його скасування, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_5 та ОСОБА_10 є сестрою та братом (Т.1 а.с.6-8).

ОСОБА_10 помер 06.07.2011 року, який за життя склав заповіт, посвідчений 31.05.2011 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9, яким ОСОБА_10 заповів все своє майно відповідачу ОСОБА_6 (Т.1 а.с. 57-71).

Відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, яке належало померлому ОСОБА_10

Згідно записів в медичній картці амбулаторного хворого ОСОБА_10, витребуваної судом з КЗ «ОСОБА_8 центр первинної медико-санітарної допомоги №1» при огляді, в період часу, найбільш близький до часу складання заповіту, а саме:12.05.2011 року, 19.05.2011 року, 24.05.2011 року, будь-яких психічних розладів у ОСОБА_10 виявлено не було.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 18 від 26.02.2015 року ОСОБА_10 за життя в момент підписання заповіту 31.05.2011 року яким-небудь психічним захворюванням не страждав. За своїм психічним станом у той період часу міг розуміти значення своїх дій та керувати ними /т.1 а.с. 201-204/.

Враховуючи встановлені обставнини вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_10, підписуючи заповіт, не міг розуміти в повному обсязі значення своїх дій, керувати ними, та що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, тому відмовив у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 203, 215, 225, 231, 256, 257, 261, 267, 1233, 1257 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позовні вимоги не доведені.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем було доведено поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки позивач постійно мешкає за межами України, не може бути прийнято судом до уваги з наступних підстав.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 04.11.2015 року у цивільній справі №6-1486цс15 зазначено, що за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стст.1220, 1222, 1270 ЦК).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВС від 26.09.2012 (справа №6-85цс12).

Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_10 дійсно уклав заповіт під впливом психічного чи фізичного тиску, є необґрунтованими, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК Українипозивач повинен довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Проте будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували, що спадкодавець уклав заповіт під впливом психічного чи фізичного тиску та на час укладення заповіту мав психічні захворювання, внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, суду не надано.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 18 від 26.02.2015 року ОСОБА_10 за життя в момент підписання заповіту 31.05.2011 року яким-небудь психічним захворюванням не страждав. За своїм психічним станом у той період часу міг розуміти значення своїх дій та керувати ними /т.1 а.с. 201-204/.

Посилання апелянта на амбулаторну картку ОСОБА_10, як на доказ застосування до нього відповідачем психічного чи фізичного тиску перед складанням заповіту, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки докази які б підтверджували погіршення здоровя у ОСОБА_10 внаслідок дій відповідача, суду не надані.

Доводи апелянта, що суд не задовольнив клопотання щодо повернення справи до експертної установи, так як висновок експертизи вважає не повним, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні клопотання відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України, про призначення додаткової експертизи.

Між тим питання на які апелянт вважає, що експерт не дав відповіді, не є суттєвими для вирішення цього спору.

Посилання апелянта на те, що не розглянуті всі позовні вимоги, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в такому разі позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з вимогами, які вважає не розглянутими.

Крім того, суд першої інстанції, мотивуючи відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним тощо, відмовив у повному обсязі, зокрема, і у задоволенні похідних позовних вимогах.

Посилання апелянта на те, що суд застосував не ту норму Закону, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в позовній заяві /т.1 а.с. 103/, позивачем зазначена правова підстава визнання заповіту недійсним саме ст. 225 ЦК України.

В матеріалах справи знаходиться заява про зміну підстав позовних вимог, яка подана в порушення вимог ч.2 ст. 31 ЦПК України в ході розгляду справи 11.08.2015 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався, ухвалюючи рішення, зокрема і ст. 231 ЦК України, яка була зазначена в заяві про зміну підстав позовних вимог, що не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Допущені судом порушення вимог норм процесуального права, на які посилається апелянт, не вплинули на законність правильного по суті рішення суду.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки і висновків суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: