Провадження №2/389/1013/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Знамянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в тому числі і як законного представника ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей виконавчого комітету Знамянської міської ради Кіровоградської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_3, такими, що втратили право користування квартирою №154, що розташована в будинку №122 по вулиці Фрунзе в місті Знамянка Кіровоградської області.

Вимоги обґрунтувала тим, що є власником ? частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Інша ? частина квартири належить її сину ОСОБА_4, який є третьою особою у справі. У вказаній квартирі крім неї та сина зареєстровані колишня дружина останнього (її невістка) ОСОБА_2 та їх дочка, а її онука ОСОБА_3В, яка є малолітньою. Проживання разом з відповідачем ОСОБА_2 стає для неї неможливим та небезпечним, що випливає з поведінки відповідача, а саме постійних образ та погроз від останньої в її бік. При останньому візиту до квартири, ОСОБА_2 в квартиру її не впустила, після чого вона зверталася до поліції з приводу перешкоджання проживання у власному помешканні. До того ж, проживаючи у вказаній квартирі ОСОБА_2 комунальні послуги не сплачує, участі у поточному ремонті не приймає, не допомагає підтримувати квартиру у належному технічному та санітарному стані, а навпаки своїми діями може привести до занедбання квартири. Вона та ОСОБА_3 просили ОСОБА_2 виписатися і звільнити квартиру, але у добровільному порядку цього робити вона не бажає, чим перешкоджає їй як власнику користуватися і розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю, зокрема для поліпшення умов проживання продати її.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Додав, що відповідач ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживають близько пяти місяців. Реєстрація відповідачів чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном

Представник відповідача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3, позовні вимоги не визнала, вказала, що відповідачі зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1 за згодою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 За місцем реєстрації не проживають близько двох місяців, оскільки в квартирі відсутнє опалення. У подальшому вони мають намір проживати у вказаній квартирі так як іншого житла не мають.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без його присутності. Одночасно надіслав пояснення по суті позовних вимог, в яких вказав, що він разом з позивачем, яка доводиться йому матірю, є власниками квартири № 154, що по вулиці Фрунзе, буд.122 в місті Знамянка Кіровоградської області. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають його колишня дружина ОСОБА_2 та їх малолітня дочка ОСОБА_3 Він разом з матірю бажають повернутися до міста Знамянка та проживати за місцем реєстрації: АДРЕСА_2, де наразі проживають відповідачі. Спільне проживання разом з останніми є неможливим та може спровокувати сварки, які будуть негативно впливати на малолітню дитину. Вказав, що ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги, виганяє з квартири його матір і не дає їм там проживати. У останньої є батьки, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, то ж колишня дружина разом з дочкою можуть там зареєструватися та проживати.

Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Знамянської міської ради Кіровоградської області у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку, причина його неявки суду не відома.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідка ОСОБА_5А, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №1576 від 06 березня 2000 року позивачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_4 на праві власності належить квартира №154, розташована по вулиці Фрунзе, 122 в місті Знамянка Кіровоградської області (а.с. 5). У вказаній квартирі згідно з витягом з домової книги з 2007 року зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 7-8). З довідки ОСББ «Перспективне» вбачається, що ОСОБА_6 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, оплату за утримання будинку та прибудинкової території здійснює власним коштом (а.с. 9).

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що товаришує з позивачем. Вона попросила його здійснити контроль своєчасності оплати відповідачем комунальних послуг у належній позивачу квартирі №154, що по вулиці Фрунзе,122 в місті Знамянка Кіровоградської області, надала йому від квартири ключі. Вперше він прийшов до квартири 19 грудня 2016 року та побачив у вхідних дверях квитанцію на сплату послуг за електропостачання разом з попередженням про відключення. Зайшов до квартири, зняв показники з лічильників та зрозумів, що в квартирі ніхто не проживає, там відсутнє опалення. Вказав, що у квартирі ще був влітку цього 2016 року, там проживали ОСОБА_2 разом з дочкою.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що у належній позивачу та третій особі на праві власності квартирі з 05 грудня 2007 року за їх згоди зареєстровані як члени сімї ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3, оскільки на той час ОСОБА_2 була дружиною сина позивача, а ОСОБА_3 є онукою останньої. Зі слів представника позивача близько пяти місяців відповідач з малолітньою донькою за місцем реєстрації не проживають. Представник відповідача вказала, що останні не проживають у спірній квартирі близько двох місяців з поважних причин, а саме внаслідок відсутності в квартирі опалення.

Реєстрація відповідачів чинить перешкоди позивачу у розпорядженні, користуванні та володінні власною квартирою. Зазначене в судовому засіданні не спростовано. Предмет чи підстави позову не змінювались.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідачі у розумінні статті 64 ЖК являлися членами сім'ї власників квартири.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 162 ЖК визначено, що плата за користування жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

У судовому засіданні з'ясовано, що між позивачем, третьою особою як власниками квартири та відповідачем ОСОБА_2 жодних угод не укладалось.

Статтями 71, 72 ЖК визначено порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, випадки збереження понад шість місяців і порядок визнання в такому разі осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

При цьому, з прийняттям ЦК України застосування ст.ст.71, 72 ЖК України можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду.

Обставини ж даної справи свідчать про те, що спір виник між власницею частини квартири та колишньою дружиною та малолітньою дочкою її сина, які за її згодою проживали та були зареєстровані у належній їй та синові квартирі.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

В п.33 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані з позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає реалізації її права власності, а саме не впускає до квартири, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів, не здійснює оплату комунальних послуг, участі у поточному ремонті не приймає, не допомагає підтримувати квартиру у належному технічному та санітарному стані, може привести до занедбання квартири, проте будь-яких доказів на підтвердження зазначеного не надала, тобто дії відповідачів, які не повязані з позбавленням володіння, але якими порушується право власності позивача наразі не доведені.

Бажання власника відчужити в майбутньому квартиру, про що остання також зазначила в позовній заяві, саме по собі не є достатньою і переконливою підставою для зняття відповідачів з реєстрації зі спірного житла.

Разом з цим, суд має відзначити наступне.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не мала права за попереднім законодавством та не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є недоведеними, позивач добровільно надала згоду на реєстрацію і проживання у квартирі дружини (вже колишньої) та дитини її сина, відповідачі не проживають у ньому менше одного року, тому підстави для застосування положень ст.405 ЦК України відсутні. Додатковою підставою для відмови у позові про визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є наявність у неї права на користування квартирою нарівні з її співвласником - батьком, що передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

При цьому, суд відзначає, що відмова в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено відсутність відповідача без поважних причин понад один рік не позбавляє позивача права на звернення до суду з тими самими вимогами, але з урахуванням інших обставин.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 60, 88, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в тому числі і як законного представника ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Берднікова