Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/5144/15-ц
Провадження №: 2/332/111/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2016 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря Ковтуна В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ПАТ «Дніпроспецсталь»

про припинення дії, яка порушує право та стягнення

платежів за договором,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача ПАТ «Дніпроспецсталь» про припинення дії, яка порушує право та стягнення платежів за договором, вимоги якого були уточнені. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що його батьком ОСОБА_2 із співавторами, у тому числі і ним, інтелектуальною, творчою працею було розроблено пристрій подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів. 08.09.1994 року його батьком ОСОБА_2 від імені ліцензіара (авторів ноу-хау) з відповідачем ПАТ «Дніпроспецсталь» було укладено ліцензійний договір № 1 вих.130.192 про передачу «ноу-хау» пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів. Згідно умов договору ліцензіар надає ліцензіату на строк дії цього договору і за винагороду, що виплачується ліцензіатом, невиключну ліцензію на використання пристрою. Ліцензіат має право використовувати пристрій на своїй території з урахуванням умов договору. Кожен пристрій обслуговується ліцензіаром або його представником з щомісячною оплатою праці у розмірі трьох робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних. В зазначену суму входять платежі за використання пристрою(п.7.1.4 договору). Цей договір укладений на весь час використання запропонованого пристрою(п.13.1). На виконання договору співавтори пристрою користуються рівними правами і мають право доручити чи передоручити використання договору, по домовленості своїм представникам, допуск до виконання робіт вказаних представників ліцензіат зобовязується оформити наказом по підприємству. Відповідно до змісту укладеного договору, ліцензіару всіма співавторами було надано право на ведення від свого імені переговорів, з наданням права укладання договорів. З урахуванням цього всі співавтори надавали довіреність ОСОБА_2 на укладення ліцензійного договору. У відповідності до вимог ст.ст. 4, 153,154 ЦК України, в редакції 1963 року, вище вказаний ліцензійний договір був укладений і тривалий час виконувався сторонами. Договір є дійсним та діючим. У деякий період часу, йому, як співавтору, відповідно до умов ліцензійного договору, проводилася оплата, тобто виконання зобовязань по ліцензійному договору відносно нього відбувалося належним чином, як належної сторони у договорі співавтора пристрою, який користується рівними правами і який має повноваження сторони договору. У серпні 2012 року помер його батько ОСОБА_2, на імя якого, як ліцензіара (автора), відповідачем(ліцензіатом) перераховувались кошти. Після цього, відповідач дав обіцянку переоформити обслуговування та оплату за використання пристрою на позивача, при умові подачі ним заяви з документами. 10.10.2012 року він звернувся до відповідача з відповідною заявою, але рекомендованим листом за вих. № 122-432 від 29.11.2012 року, який було ним отримано після 06.12.2012 року відповідач відповів йому відмовою, у тому числі посилаючись на відсутність договірних відносин та розробки нової більш ефективної системи. Відсутність договірних відносин з ним мотивована відповідачем відсутністю його підпису на ліцензійному договорі. Але, відсутність його підпису на договорі не є порушенням, оскільки договір був підписаний від імені ліцензіара (авторів) по довіреності на укладення ліцензійного договору від всіх авторів його батьком ОСОБА_2. Він по цьому договору також виконав визначені роботи, а відповідач, проводячи періодичні оплати йому за ці роботи у розмірі і в порядку визначеному ліцензійним договором, виконував цей договір. Отже, між ним та відповідачем існують договірні відносини по діючому ліцензійному договору № 1 від 08.09.1994 року. Згідно п. 5.4.1 вказаного договору у разі, якщо пристрій не задовольнить вимогам правил техніки безпеки або виявиться неефективним, ліцензіат вправі розірвати договір. Але, відповідач, як ліцензіат, ніколи не заявляв про неефективність пристрою, а розробка нової більш ефективної системи не може свідчити про неефективність пристрою «ноу-хау». Разом з тим, незважаючи на наявність у відповідача раніше виготовленого запасного пристрою, пристрій, що використовується, потребує обслуговування, але його не пускають на підприємство для його обслуговування. Угоди, що дають право відповідачу безоплатно використовувати пристрій, між сторонами не укладалися. Таким чином, безоплатне використання заводом пристрою «ноу-хау» порушує право його авторів на отримання передбачених ліцензійним договором платежів за використання пристрою. Платежі по договору неправомірно були припинені відповідачем у 2012 році, а тому підлягають поновленню, оскільки між ним та відповідачем існують договірні відносини по діючому та дійсному ліцензійному договору № 1 від 08.09.1994 року. Період виконання зобовязань по договору у разі використання пристрою без повідомлення авторів визначений з дня оформлення договору, у звязку з чим весь період безоплатного використання відповідачем пристрою, без повідомлення авторів, підлягає оплаті у повному обсязі. Просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, ухвалити рішення щодо припинення незаконного безоплатного використання відповідачем ПАТ «Дніпроспецсталь» «ноу-хау» пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів, як таке, що порушує право авторів цього пристрою на отримання платежів за його використання по укладеному ліцензійному договору. Стягнути з відповідача на його користь платежі за ліцензійним договором з дня зупинення виплати і по день ухвалення судом рішення, у розмірі трьох робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних за кожен місяць використання пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свої уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила у їх задоволенні відмовити. Пояснення в обґрунтування заперечень проти позову надала аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях, долучених до справи, відповідно до яких згідно до норм законодавства, що діяло під час укладення з ОСОБА_2 ліцензійного договору, останній не є автором винаходу-пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів та інших машин, оскільки диплом/патент йому не видавався, а отже він не мав законного права на укладення ліцензійного договору та на отримання винагороди за використання приладу ПАТ «Дніпроспецсталь». Крім того, позивач також не надав докази, які б підтверджували його авторство на вказаний прилад, що унеможливлює визнання його як автора винаходу. Разом з тим, оскільки договором та ст. 345 ЦК УРСР(в редакції яка діяла у 1994 році під час укладення договору), встановлено, що оплата здійснюється тільки після виконання робіт, а такі роботи, що не заперечувалось позивачем, не проводились з 2012 року, відповідач має достатні правові підстави не оплачувати роботу, яка не виконувалась ОСОБА_2. Сторонами за спірним договором є ОСОБА_2 та ВАТ «Дніпроспецсталь»(ПАТ «Дніпроспецсталь» є правонаступником). Оскільки ані законом, ані законодавчим актом, ані довіреністю ОСОБА_2 не надано право від імені позивача укладати ліцензійний договір, він при укладенні договору не мав достатніх повноважень для підписання такого договору від імені третьої особи, в даному випадку від імені позивача. Вважають, що зобовязання сторін по договору припинились у 2012 році, оскільки відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер 27.08.2012 року. Оскільки оплата, що передбачена п.7.1.4 договору здійснюється ПАТ «Дніпроспецсталь» за обслуговування приладів ліцензіаром(ОСОБА_2К.), то з його смертю 27.08.2012 року зобовязання сторін з виконання робіт, а отже, й оплата за дані роботи, припинились. Крім того, у листі № 122-439 від 29.11.2012 року, який позивач отримав 06.12.2012 року, зазначалось, що ПАТ «Дніпроспецсталь» розроблені більш сучасні засоби подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів та інших машин та необхідність в обслуговуванні приладу відпала. Разом з тим, вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, так як про відмову ПАТ «Дніпроспецсталь» від оплати винагороди позивачу за договором стало відомо 06.12.2012 року, позов датований 25.12.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності(а.с.47-50).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ліцензійного договору № 1 про передачу «ноу-хау» приладу подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів від 08.09.1994 року між ОСОБА_2, як ліцензіаром, який діяв на підставі довіреності від інших авторів, які надали ліцензіару право на ведення від свого імені переговорів про надання ліцензії на «ноу-хау» в цілях спільного з ліцензіатом виготовлення, використання і обслуговування приладів з правом укладення договорів, та ВАТ «Дніпроспецсталь», правонаступником якого є ПАТ «Дніпроспецсталь», було укладено вище вказаний договір. Зокрема, згідно п.2.1 договору ліцензіар надає ліцензіату на строк дії цього договору і за винагороду, що виплачується ліцензіатом невиключну ліцензію на використання пристрою конструкції авторів. Пунктом 5.4.1 договору передбачено, що у разі, якщо пристрій не задовольнить вимогам правил техніки безпеки або виявиться неефективним, ліцензіат вправі розірвати договір, при цьому ліцензіат позбавляється права використовувати пристрій подачі повітря в кабіни кранів конструкції авторів без відновлення дії ліцензійного договору. Відповідно до пункту 7.1.4 укладеного договору, кожний повітря приймач, обслуговується ліцензіаром або його представником з щомісячною оплатою праці у розмірі 3-х робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних(щомісяця), з моменту введення приладу в дію. В зазначену суму входять платежі за використання пристрою. На вказаний час оформлюється та оплачується відрядження одному представнику ліцензіара. Платежі по п. 7.1 перераховуються за місцем проживання ліцензіара або його представника протягом 10-ти днів, наступних за звітним місяцем з оплатою переказу ліцензіатом(п.7.2 договору). Цей договір укладений на весь час використання запропонованого пристрою та автоматично розповсюджується на весь час використання всіх пристроїв конструкції авторів, у т.ч. на всі пристрої, що виготовлені та використовуються ліцензіатом без повідомлення ліцензіара(п.13.1, п.13.2). Пунктом 13.2, 13.3 договору передбачено, що кожна із сторін має право достроково розірвати цей договір шляхом письмового повідомлення, якщо інша сторона не виконає будь-яку умову за договором. Однак, стороні, що не виконала свого зобовязання, буде надано 6 місяців для усунення порушення. На виконання договору співавтори приладу користуються рівними правами і вправі доручати та передоручати виконання договору за довіреністю своїм представникам(п.14.4.1). Авторами у вказаному договорі зазначені: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5Л.(а.с.186-191).

Отже, між сторонами був укладений ліцензійний договір про передачу «ноу-хау» і такий обєкт по суті передбачає збереження в таємниці відповідної інформації. Як на час укладення між сторонами ліцензійного договору, так і до теперішнього часу не існує єдиної думки щодо поняття «ноу-хау» та його місця в системи обєктів інтелектуальної власності. Поняття «ноу-хау» чітко не визначено, але практично під ним розуміють сукупність технічних, комерційних та інших знань, що оформлені у вигляді технічної документації, навичок та виробничого досвіду, необхідних для організації того або іншого виду виробництва, але не запатентованих. У преамбулі укладеного ліцензійного договору № 1 від 8/09-94р. про передачу «ноу-хау» зазначено, що на «ноу-хау», яке є предметом цього договору не мається охоронних документів на територіях, відносно яких надається ліцензія.

Відповідно до вимог ст. 153 ЦК України(в редакції 1963р., що діяла під час укладення між сторонами вищевказаного договору), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визначені такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 161 ЦК України(в редакції 1963р.) зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань та одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом(ст. 162 ЦК України в редакції 1963р.). Аналогічні норми містяться у ст. ст. 525, 526 ЦК України в редакції 2003р., який набрав чинності 01.01.2004р.. А саме, згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України. Частиною 1 статті 651 ЦК України( в редакції 2003р.) визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. При вирішенні спору по суті суд враховує, що ліцензійний договір № 1 був укладений 08.09.1994 року, тобто під час дії Цивільного кодексу в редакції 1963 року і до набрання чинності нового ЦК України з 01.01.2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав законної сили 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

З відгуку про роботу пристрою для подачі зовнішнього повітря в кабіну мостових кранів, складеного 07.06.2006 року начальником калібрувального цеху ВАТ «Дніпроспецсталь» та узгодженого з заступником директора по охороні праці вбачається, що у травильному відділені калібрувального цеху змонтовано і введено в роботу у 1995 році пристрій для подачі зовнішнього повітря в кабіну мостових кранів згідно конструкції, запропонованої ОСОБА_2. З часу введення до експлуатації(березень 1995р.) пристрій надійно працює та необхідності ремонту з причини зносу не виникало. Технічний стан пристрою-задовільний. Повітря приймальник до приладу обслуговується автором приладу(а.с.73).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії I-КИ № 467554, ОСОБА_2 помер 27 серпня 2012 року(а.с.6).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 10.10.2012 року, позивач просив видати йому пропуск на ПАТ «Дніпроспецсталь» для можливості виконання робіт за договором від 08.09.1994р., а також просив проводити перерахування платежів за цим договором на його рахунок у звязку зі смертю ОСОБА_2К.(а.с.79).

З листа за № 122-432 від 29.11.2012 року надісланого відповідачем на адресу позивача ОСОБА_1 щодо його заяви по виконанню ліцензійного договору № 1 від 08.09.1994 року, вбачається, що позивачу було відмовлено у подальшому виконанні умов вказаного договору з посиланням на його невідповідність вимогам законодавства, що діяло на дату укладення цього договору, в якому відсутній строк його дії, не відображені характеристики ноу-хау, а також відсутнє посилання на документи, які підтверджують, що право інтелектуальної власності належить ліцензіару і цим правом він має право розпоряджатися на свій розсуд. Ці обставини впливають на сам факт укладення договору і роблять неможливим подальше його виконання. Оскільки «ноу-хау» ОСОБА_2 охоронними документами не захищалось, у сторін були відсутні достатні правові підстави для укладення ліцензійного договору № 1.130.192 від 08.09.1994 року та позивачу відмовлено у видачі пропуску для виконання роботи по обслуговуванню пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів і оплати за новими реквізитами, з посиланням на відсутність договірних відносин. Разом з тим, у відповіді, наданій позивачу відповідачем, зазначено, що на теперішній час пристрій подачі зовнішнього повітря до кабін мостових кранів не відповідає сучасним технічним умовам та спеціалістами ПАТ «Дніпроспецсталь» розроблена нова і більш ефективна система подачі зовнішнього повітря до кабін мостових кранів. Таким чином, ПАТ «Дніпроспецсталь» не має потреби у виконані робіт по обслуговуванню і укладення ліцензійного договору на створене ОСОБА_2 ноу-хау і його обслуговування є недоцільним(а.с.5).

З інформації наданої відповідачем за вих. № 115-109 від 16.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 відповідно до договору № 1/130192 НОУ-ХАУ, проводились нарахування за виконану роботу з обслуговування челночної вентиляції у травильному відділені калібрувального цеху. Останнє нарахування було здійснено у серпні 2012 року у розмірі 315,72грн. з урахуванням заробітної плати слюсаря-ремонтника 6 розряду за серпень 2012 року(а.с.105, 106,116).

Судом встановлено та визнано сторонами, що ані позивач ОСОБА_1, ані його батько ОСОБА_2 у трудових відносинах з ПАТ «Дніпроспецсталь» не перебували.

Відповідно до службової записки головного бухгалтера ПАТ «Дніпроспецсталь» від 31.03.2016 року, ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ПАТ «Дніпроспецсталь» і ніякі виплати йому за період з 1994р. по 2012р. не проводились(а.с.155). Але, згідно відомостям з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, ОСОБА_1 в період з 01.01.2003р. по 31.12.2003р. отримував доходи від ПАТ «Дніпроспецсталь» у розмірі 349,99грн. та 368,42грн., які зазначені як заробітна плата(а.с.121). Таким чином, в судовому засіданні доведено, що договір був укладений сторонами під час дії редакції ЦК України(в редакції 1963р.) і цей договір виконувався належним чином сторонами тривалий час, а саме до серпня 2012 року, коли востаннє були перераховані кошти батькові позивача ОСОБА_2 з урахуванням заробітної плати слюсаря-ремонтника 6 розряду за серпень 2012 року, як це передбачено умовами договору. Отже, виходячи з факту проведення платежів по ліцензійному договору, у тому числі і позивачу ОСОБА_1, відповідач фактично визнавав його право на отримання платежів за договором, як співавтора, за користування «ноу-хау». Доказів недійсності договору про передачу «ноу-хау» суду не надано. Жодна зі сторін питання щодо визнання укладеного договору недійсним за весь цей час не ставила і цей договір до теперішнього часу недійсним не визнавався. Договір був укладений між сторонами відповідно до вимог діючого на час його укладення цивільного законодавства, а саме, ст.ст. 153, 154 ЦК України в редакції 1963р. і тривалий період часу він виконувався сторонами, у тому числі, як було зазначено вище, цей договір виконувався і у відношенні позивача ОСОБА_1, що підтверджено наданими позивачем вищевказаним належним доказом, яким є відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів.

Пунктом 13.1 укладеного між сторонами договору передбачено, що договір укладений на весь час використання запропонованого пристрою. Цей договір автоматично розповсюджується на весь час використання всіх приладів конструкції авторів, в тому числі і на всі пристрої, що виготовлені і використані ліцензіатом без повідомлення ліцензіара(п.13.2). Відповідно до п. 13.3 кожна із сторін має право достроково розірвати цей договір шляхом письмового повідомлення, якщо інша сторона не виконає будь-яку умову по договору. Однак, стороні, що не виконала свого обовязку, буде надано 6 місяців для усунення порушення. Згідно п. 13.4 договору, якщо цей договір буде достроково розірваний у звязку з невиконанням ліцензіатом своїх зобовязань, він позбавляється права використовувати пристрій конструкцій авторів у будь-якій формі і зобовязаний повернути ліцензіару всю технічну документацію.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими поясненнями відповідача той факт, що повідомлення про розірвання договору, які передбачені п. 13.3 цього договору, у звязку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору, не направлялись. Виконання робіт ОСОБА_2 та оплата за обслуговування ПАТ «Дніпроспецсталь» були припинені 27.08.2012 року внаслідок смерті ОСОБА_2К.(а.с.227). В обґрунтування заперечень проти позову відповідач, крім іншого, посилається на ту обставину, що пристрій, запропонований ОСОБА_2, на теперішній час не використовується підприємством, оскільки ПАТ «Дніпроспецсталь» розроблені більш сучасні засоби подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів та інших машин та необхідність в обслуговуванні раніше використаного пристрою відпала. Суд не може взяти до уваги ці доводи відповідача, оскільки вони ніякими належними доказами не підтверджені та в судовому засіданні представник відповідача пояснила, що відсутні будь-які письмові докази того, що пристрій на теперішній час демонтований та не використовується. Жодних претензій на адресу позивача відповідачем не направлялось. Таким чином, на підставі вище викладеного, суд приходить до переконання, що договір № 1 від 08.09.1994 року укладений між ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від інших осіб, у тому числі і позивача ОСОБА_1 та ВАТ «Дніпроспецсталь»(правонаступник ПАТ «Дніпроспецсталь») на даний час є чинним. Але, після смерті ОСОБА_2, з вересня 2012 року відповідач в порушення вимог ст. 525, 526, 629 ЦК України( в редакції 2003 року) в односторонньому порядку припинив виконання договору обґрунтовуючи в судовому засіданні такі дії смертю ліцензіара ОСОБА_2 і тим самим були обмежені права іншого автора «ноу-хау» за ліцензійним договором, яким є позивач ОСОБА_1. Посилання відповідача на розробку більш сучасних та більш ефективних пристроїв не є підставою для припинення дії укладеного між сторонами ліцензійного договору та припинення виконання зобовязань за цим договором, зокрема, зобовязань передбачених п. 7.1.4 договору щодо щомісячної оплати праці у розмірі 3-х робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху. При цьому суд враховує, що цим пунктом договору передбачено, що в зазначену суму входять платежі за використання пристрою. Отже, оскільки відповідач не довів в судовому засіданні факт невикористання ним пристрою, позивач ОСОБА_1, як сторона договору, має право вимагати виконання умов цього пункту договору та стягнення на його користь платежів за використання пристрою з часу припинення платежів і до теперішнього часу. При цьому суд не може взяти до уваги заяву відповідача щодо застосування при вирішенні спору наслідків спливу строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач зазначає, що лист відповідача від 29.11.2012 року за вих. № 122-432, відповідно до якого він дізнався про те, що ПАТ «Дніпроспецсталь» відмовляє йому у надані доступу для виконання робіт по обслуговуванню повітря вводу, було отримано ним після 06.12.2012 року і це його ствердження нічим не спростовано. Позов ОСОБА_1 датований 04.12.2015 року та був зданий на пошту 05.12.2015 року, що підтверджується штампом поштового відділення, що міститься на конверті. Відповідно до ч.2 ст. 255 ЦК України письмові заяви здані до установи звязку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Таким чином, позивач звернувся до суду в межах строку загальної позовної давності.

Як вже було зазначено судом, відповідно до п. 7.1.4 ліцензійного договору, кожний повітряприймач, що використовується, обслуговується ліцензіаром або його представником з щомісячною оплатою праці у розмірі 3-х робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних(щомісяця), з моменту введення пристрою в дію. В зазначену суму входять платежі за використання пристроїв. Отже, відповідно до умов договору передбачено проведення платежів не лише за обслуговування пристрою, а й за його використання. Судом встановлено, що оплати за використання пристрою позивач не отримує з вересня 2012 року до теперішнього часу, а тому його позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь суми заборгованості по платежам за ліцензійним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню у загальному розмірі 49725,08грн., виходячи з такого розрахунку: 6303,80грн.:143х 24х47= 49725,08грн. (6303,80грн. заробітна плата слюсаря 6-го розряду; 47- кількість місяців заборгованості; 143 загальна кількість робочих годин в місяць; 24- кількість годин в місяць, що підлягають оплаті). Задоволення вимоги позивача щодо стягнення на його користь заборгованості по платежам за ліцензійним договором, фактично у повному обсязі захищає його порушені права у тому числі і щодо припинення безкоштовного використання відповідачем пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів, яка була заявлена ОСОБА_1 як окрема позовна вимога, а тому окремого зазначення в рішенні суду вона не потребує.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 487,20грн., сплачена позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст. 153,161,162 ЦК України(в редакції 1963 року), ст. 525,526,629 ЦК України, ст. ст. 10,11,60,61,88,209,212,213-215,218 ЦПК України , суд , -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ПАТ «Дніпроспецсталь» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по платежам за ліцензійним договором № 1 від 08.09.1994 року у загальному розмірі 49725,08грн. та судовий збір у розмірі 487,20грн., а всього стягнути 50212,28грн.(пятдесят тисяч двісті дванадцять гривень 28 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Андрюшина Л.А.