ОСОБА_1 провадження: 22-ц/785/4683/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_2
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Фальчука В.П., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.04.2016 року,

встановила:

18.08.2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в період розслідування з 24.05.2012 року кримінальної справи, а з 04.01.2013 року по 25.06.2014 року кримінального провадження відповідачі систематично ображали позивачку, принижуючи її честь, гідність, ділову репутацію, завдаючи їй значної моральної шкоди. Зокрема, у своєї позовної заяві про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 500000 гривень, ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_3 не належно виконувала свої професійні обовязки, проявляла злочинну недбалість, що ОСОБА_3 себе вела нахабно і цинічно, зверталася із скаргами на слідчого, прокурора, чим намагалась уникнути заслуженого покарання за скоєний злочин, чим завдав значної моральної шкоди. Для забезпечення позовних вимог відповідачів за вказаним позовом 02.07.2012 року слідчим накладено арешт на квартиру № 8, будинку № 82 у місті ОСОБА_1, який було скасовано ухвалою Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 11.09.2013 року. ОСОБА_3 зазначає, що приниження ділової репутації, необґрунтовані заяви про зараження нею дитини туберкульозом, покази роликів про це по телебаченню, привели до глибоких душевних страждань, моральних втрат, руйнування її життєвих планів і зв'язків, можливість шукати нову роботу та працювати, все це негативно впливало на стан її здоровя, честь, гідність та ділову репутацію.

Вироком Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 02.04.2014 року, який залишений в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014 року ОСОБА_3 виправдано. Рішенням Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 31.10.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.12.2014 року задоволено позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення з відповідачів виплат.

Посилаючись на зазначені в позові обґрунтування та в уточненнях до позовної заяви, враховуючи те, що діями відповідачів позивачці завдані моральні страждання, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів у відшкодування моральної шкоди 60000 гривень.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. з кожного. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обґрунтовують тим, що судом першої інстанції не було враховано те, що вироком суду ОСОБА_3 була виправдана не через відсутність події кримінального правопорушення або відсутність в її діях складу кримінального правопорушення, а за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, тобто вироком суду не встановлено ту обставину, що ОСОБА_3 не скоювала передбачений ч.2 ст. 140 КК України злочин. Крім того з посиланням на норми законодавства, які регулюють питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органів під час досудового розслідування та судового слідства, зазначили, що вимоги ОСОБА_3 про відшкодування їй будь якої шкоди повинні адресуватися до держави, а не до них.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того що, завдання позивачу моральної шкоди, яка полягає у принижені честі, гідності та ділової репутації, внаслідок розповсюдження недостовірно інформації знайшло своє підтвердження матеріалами справи. В матеріалах справи міститься на л.с.20-21 позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн., де він звинувачує ОСОБА_3: «…яка проявляючи злочинну недбалість,…», «…з її вини з моєю дитиною…», апеляційна скарга на л.с.72-74 від представника потерпілого ОСОБА_4, в якій міститься вимога про покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки з позбавленням права займатися медичною діяльністю строком на 3 роки.

З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи, зроблений з порушенням процесуального права та з неправильним застосуванням матеріального права.

Так, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішені спорів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі поширенням відомостей, які не відповідають дійсності і порочать її честь, гідність та ділову репутацію, слід мати на увазі, що у справах про спростування відомостей, поширених засобами масової інформації (в пресі, по радіо і телебаченню), як відповідачі до участі притягаються автор, орган засобу масової інформації, що їх поширив, якщо позивач не бажає притягати когось з них до відповідальності, на решту заподіювачів моральної шкоди покладається обов'язок по відшкодуванню тієї її частини, яка відповідає ступеню їх вини.

Позивач не заявляв позовних вимог до засобів масової інформації, однак суд першої інстанції стягуючи моральну шкоду за поширення недостовірної інформації не визначив ступінь вини відповідачів ОСОБА_4 у розповсюдженні інформації у засобах масової інформації.

Крім того, відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право

особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, не уточнив позовних вимог, та в порушення вищевказаного пункту в резолютивній частині рішення не зазначив, яка саме інформація

визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням матеріального права, а тому на підставі п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення колегія суддів дійшла висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що вироком Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 від 02.04.2014 року по справі № 523/5014/2013-к за обвинувальним актом по кримінальному провадженню №0000057, ОСОБА_3 по звинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ч.2 ст. 140 КК України, визнано невинною і за недоведеністю вчинення даного кримінального правопорушення - виправдано. (а.с.7-12). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014 року по справі провадження №11-кп/785/2014, вирок суду першої інстанції змінено, виключено з резолютивної частини вироку абзац, яким висновок комісійної судово-медичної експертизи №327 від 22.08.2012 року визнаний недопустимим доказом, в решті вирок суду залишено без змін. (а.с. 13-19).

Рішенням Суворовського районного суду міста ОСОБА_1 по цивільній справі № 523/1461/2014-ц від 31.10.2014 року позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення з відповідачів виплат, задоволено. (а.с.82). Ухвалою апеляційного суду Одеської області по цивільній справі № 22-ц/785/9950/2014-ц від 22.12.2014 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. (а.с. 83-85).

Колегією суддів встановлено, що відповідно рішення апеляційного суду Одеської області від 03.11.2015 року по цивільні справи за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області, Головного Управління Державного казначейства України, Головного Управління Державного казначейства України в Одеській області, Суворівського РВ ОМУ ГУМС України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконними діями органів досудового слідства, прокуратори, та відшкодування матеріальних збитків, вирішено відшкодувати з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_3 100 000 грн. моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_4 позивався до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн., де він звинувачує ОСОБА_3 : «…яка проявляючи злочинну недбалість,…», «…з її вини з моєю дитиною…».

В апеляційна скарзі (а.с.72-74) представника потерпілого ОСОБА_4, міститься вимога про покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки з позбавленням права займатися медичною діяльністю строком на 3 роки. (л.с.117-120).

Відповідачем ОСОБА_5 стосовно хвороби дитини було дано інтервю, яке показано на Одеському телебаченні на телеканалі «ОСОБА_1 Канал», диск з цим записом на а.с.22,86., ( Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Одеса» - Перший міський телеканал (сайті канала ОСОБА_1: novaodessa.tv, 09/07/2013 - 11:58 СЛЕД.net.ua http://www.sled.net.ua/node/4590 СЛЕД. net.ua. сайт zanozanet.ru, emailO), Опубликовано 14:00 04 / 04 / 2014, Одесская медсестра заразила ребенка туберкулезом, Медиа-портал Право pravo- kiev.com>events/odesskaya-medsestra...rebenka..., kp.ua>daily/l00713/402916/.

Отже, між сторонами виникли правовідносини щодо захисту особистого немайнового права фізичної особи та з приводу відшкодування завданої поширенням недостовірної інформації.

Оскільки позов не містить вимог про визнання інформації недостовірною та зазначає, яка саме інформація на думку позивача є недостовірною, а суд апеляційної інстанції позбавлений повноважень щодо уточнення позивних вимог, колегія суддів розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Так, позивачем зазначено, що відповідачем ОСОБА_4 їй завдано моральних збитків оскільки він звертався з позовом до суду про стягнення моральної шкоди, а також апеляційною скаргою на вирок суду в якому просив суворо покарати ОСОБА_3

Такі доводи позивача не можуть бути підставою для стягнення моральної шкоди виходячи з наступного.

Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захисті гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Відповідач ОСОБА_4 поширював інформацію будучи позивачем по цивільній справі та потерпілим по кримінальній, а відповідач ОСОБА_5 свідком по кримінальній справі, поширювана інформація була предметом позову та доказування у даних справах, а тому не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації.

Крім того колегія суддів зазначає, що моральна шкода завдана ОСОБА_3 що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, відшкодована рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.11.2015 року.

Розглядаючи доводи позивача щодо поширення недостовірної інформації у засобах масової інформації, колегія суддів зазначає, що як вже було вказано позивач не визначив яка саме інформації розголошена у засобах масової інформації є недостовірною, а тому колегія суддів позбавлена можливість визначити чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація недостовірна та порочить гідність, честь чи ділову репутацію, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права та визначити чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Підсумовуючи викладена колегія суддів вирішила, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.04.2016 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: В.П.Фальчук

ОСОБА_6