Справа № 635/3893/16-ц
Провадження № 2/635/1988/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2016 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Березовської І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Мурзіної І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому в остаточних вимогах просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що не проживали без поважних причин більше 6 місяців в квартирі АДРЕСА_1 та не мали законних підстав на приватизацію вказаної квартири; визнати недійсним розпорядження органу приватизації Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року, видане на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 Відділом приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» на квартиру АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову посилався на те, що 22 листопада 2010 року Відділом приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» було винесене розпорядження № 18573 про приватизацію ним та членами його сім'ї квартири АДРЕСА_2.

29 грудня 2012 року було виготовлено свідоцтво про право власності на вказану квартиру, згідно якого власниками квартири є він, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Зазначене свідоцтво ніким із власників отримано не було.

Позивач вважає, що приватизація спірної квартири була здійснена всупереч вимог діючого законодавства, наведеними діями відповідачів порушені його права на користування житлом та його приватизацію.

Так, з 19 листопада 1994 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, від якого мають сина ОСОБА_3

В 2004 році шлюбні відносини між ними фактично були припинені, із зазначено часу він став проживати із ОСОБА_4, а ОСОБА_2 разом із сином добровільно виїхала із спірної квартири.

16 серпня 2005 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано.

В 2009 році він вирішив приватизувати квартиру АДРЕСА_2. В підготовці та оформлені документів на приватизацію квартири йому допомагала колишня дружина ОСОБА_2 Впри цьому він підписував чисті бланки документів, які йому надавала ОСОБА_2 В подальшому він відмовився від приватизації квартири, ніяких дій для проведення приватизації та оформлення права власності на квартиру не вчиняв, а тому вважав, що приватизація квартири призупинилася.

Про те, що квартири приватизована йому стало відомо при розгляді справи в суді про відновлення реєстрації ОСОБА_5 у спірній квартирі.

Позивач зазначає, що він підписував чисті бланки документів. Разом з тим, відповідно до вимог чинного законодавства засвідчення підписів в заяві на приватизацію квартири повинно відбуватися в присутності наймача та повнолітніх членів сім'ї та при наявності їх паспортів. Натомість, посадова особа ДП «Південна залізниця» за його відсутності здійснила оформлення заяви на приватизацію, в якій були внесені неправдиві дані про його бажання приватизувати квартиру разом з колишньою дружиною та сином. Крім того, в довідці про склад сім'ї були внесені неправдиві відомості, що ОСОБА_2 є його дружиною, в той час як шлюб між ними було розірвано в 2005 році.

Посадові особи КП «Харківське районне БТІ» не отримавши весь перелік документів, передбачений п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, підготували свідоцтво про право власності на квартиру.

Відповідно до п.3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію житла», передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішення відповідних органів приватизації, що приймається не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Разом з тим, місячний термін дійсності заяви та довідки по склад сім'ї закінчився 23 серпня 2009 року, а розпорядження про приватизацію датоване 22 жовтня 2009 року.

Крім того, право на приватизацію житла набувають громадяни, які постійно проживають в ньому. Разом з тим, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживали з 2004 року, а тому права на приватизацію не набули.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали заявлені ним вимоги й наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 заявлених позивачем вимог не визнали, посилаючись на їх безпідставність.

Представник Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» Пирог Л.Г., та представник ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» Гараєва О.С. просили в позові відмовити, посилаючись на те, що приватизація спірної квартири була здійснена відповідно вимог діючого законодавства.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справ, прийшов до наступного.

Згідно ст. 47 Конституції України кожна особа має право на житло.

Житлові права громадян передбачені ст. 9 Житлового кодексу УРСР.

Відповідно до цієї правової норми громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За змістом ст. 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх виключно за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах).

У тому ж разі, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права.

Порядок та підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у ст. 71 Житлового кодексу УРСР.

Згідно цієї правової норми при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно зі ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 65-1 Житлового кодексу УРСР передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Правові основи приватизації житла, як одного із засобів набуття його у власність, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону).

Відповідно до ст.1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду (приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.п. 5, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Якщо ж до проведення приватизації закінчився строк, протягом якого за тимчасово відсутнім зберігалося право користування жилим приміщенням, то в разі виникнення спору питання про право такої особи на приватизацію вирішує суд з урахуванням положень ст. 71 Житлового кодексу УРСР, якою встановлено строки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, оскільки особливостей застосування даної норми в цих випадках законодавством не встановлено.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Ці роз'яснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою.

Як встановлено по справі, об'єктом цивільно-правового спору є квартира АДРЕСА_2.

Згідно розпорядження Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року, прохання наймача ОСОБА_1 про передачу у спільну сумісну власність йому та членам його сім'ї квартири АДРЕСА_2 задоволено.

На підставі розпорядження Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року 29 грудня 2012 року видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2.

На момент приватизації спірної квартири згідно довідки Харківської дистанції колії від 23 липня 2009 року, а також ксерокопій паспортів відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, неповнолітній ОСОБА_3

Разом з тим, під час судового розгляду встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в спірній квартирі на момент приватизації не проживали понад шість місяців.

Факт не проживання відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_3 за місцем реєстрації в спірній квартирі понад шість місяців на момент приватизації квартири підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_4

Крім того, при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 зазначала, що в 2002 році самостійно покинула спірну квартиру з причин зловживання позивачем спиртними напоями та застосування до неї фізичного насильства. Однак, у 2008 році між нею та ОСОБА_1 були поновлені стосунки і вони разом проживали за місцем її мешкання на протязі двох років, оскільки позивач заперечував проти її проживання у спірній квартирі, в якій вони у визначений період лише раз ночували.

При цьому відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 не надано до суду й будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів на підтвердження їх проживання в спірній квартирі або поважності причин їх не проживання в спірній квартирі на момент приватизації цього житла понад встановлені законодавством строки (ст. 71 ЖК УРСР).

За таких обставин, враховуючи наведене, а також те, що як зазначалося вище, брати участь у приватизації житла мають право лише особи, які постійно в ньому проживають разом із наймачем, а сама лише реєстрація місця проживання особи в житловому приміщенні, що й мало місце в даному випадку, не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними розпорядження органу приватизації Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року та свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В решті позовних вимог суд відмовляє, оскільки не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без поважних причин більше 6 місяців в квартирі АДРЕСА_1 є підставою та мотивом для задоволення позову про захист порушеного права, а не способом захисту.

При цьому, суд критично оцінює доводи позивача щодо підписання ним чистого бланку заяви про приватизацію квартири, оскільки сам позивач не заперечує, що це саме його підпис в заяві, належних та допустимих доказів на підтвердження оформлення документів на приватизацію квартири за його відсутності не надав.

Також суд відхиляє доводи позивача щодо оформлення КП «Харківське районне БТІ» права власності на спірну квартиру за відсутності всього переліку документів, передбаченого п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, оскільки вони спростовуються дослідженими судом матеріалами справи.

Інші доводи позивача щодо допущених порушень, є несуттєвими та не впливає на вирішення судом спору про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним.

Питання ж щодо розподілу судових витрат між сторонами по справі суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

На основі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, - задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження органу приватизації Відділу приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» № 18573 від 22 жовтня 2009 року.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року, видане на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 Відділом приватизації комунального підприємства «Харківське районне бюро технічне інвентаризації» на квартиру АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 в рівних частках по 275грн. 60 коп. на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.В.Березовська