Провадження № 2/344/995/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_7, Івано-Франківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Обєднання забудовників «Дім-1», Відкрите акціонерне товариство «Родон», ОСОБА_8, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання ордеру на вселення в житлове приміщення недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі «Відповідач 1»), ОСОБА_7 (надалі «Відповідач 2»), Івано-Франківської міської ради (надалі «Відповідач 3»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Об'єднання забудовників «Дім-1», Відкрите акціонерне товариство «Родон», ОСОБА_8, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсним ордеру, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №617 від 19 листопада 2013 року на вселення сімї ОСОБА_7 у складі 4-х осіб в кімнату №189 гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202 у м. Івано-Франківську.

Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в письмових поясненнях по справі.

Зокрема, обґрунтовуючи незаконність видачі Відповідачем 1 ордеру на вселення сімї ОСОБА_7 у складі 4-х осіб в кімнату №189 гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202 у м. Івано-Франківську, представник Позивача покликалася на те, що на вказану кімнату №189 ОСОБА_6 у 2003 році надано дозвіл на реконструкцію.

Таким чином, на думку представника Позивача, прийнявши рішення про видачу ордеру на вселення сімї ОСОБА_7 в кімнату №189, виконавчий комітет вийшов за межі своїх повноважень, оскільки розпорядився не своїм житловим фондом, а майном об'єднання забудовників «Дім-1» та, зокрема, майном, наданим Позивачу для переобладнання під квартиру, як члену даного об'єднання забудовників.

Представник відповідачів 1,3 Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківської міської ради, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просила відмовити в їх задоволенні.

Зокрема, як зазначила представник відповідачів 1,3, при видачі на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №617 від 19 листопада 2013 року ордеру на вселення сімї ОСОБА_7 у складі 4-х осіб в кімнату №189 гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202 у м. Івано-Франківську, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством України, розпоряджаючись майном, яке є власністю територіальної громади міста Івано-Франківська.

Крім того, представник Відповідачів 1,3 в судовому засіданні посилалася на те, що Позивач ОСОБА_6, як особа, яка потребувала покращення житлових умов, отримав трикімнатну квартиру по вул. Хіміків, 21 в м. Івано-Франківську.

Представник Відповідача 2 ОСОБА_7, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов.

Зокрема, в обґрунтування заперечень на позов представник Відповідача 2 зазначила про те, що весь будинок по вул. Вовчинецькій, 202 в м. Івано-Франківську перейшов у власність територіальної громади у травні 2003 року, тоді коли рішення про надання дозволу ОСОБА_6 на реконструкцію частини площ 2-ї секції гуртожитку було прийнято АТВТ «Родон» в серпні 2003 року, тобто станом на час, коди будинок в цілому перебував у власності територіальної громади.

Крім того, представник відповідача посилалася на те, що при видачі на підставі рішення №617 від 19 листопада 2013 року ордеру на вселення сімї ОСОБА_7 у складі 4-х осіб в кімнату №189 гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202 у м. Івано-Франківську, Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради діяв на підставі закону та за наявності відповідних правових підстав.

Треті особи Об'єднання забудовників «Дім-1», Відкрите акціонерне товариство «Родон», ОСОБА_8, в судове засідання явку уповноважених представників до суду не забезпечили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Об'єднанням забудовників «Дім-1» подано до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення ПАТ «Родон», в яких третя особа просить розглядати дану справу без їх участі та підтримує позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що Відповідач 1 прийняв рішення про повторний розподіл спірної кімнати без погодження ПАТ «Родон» та попереднього скасування рішення, яким було надано житлове приміщення для переобладнання сім'ї ОСОБА_6 відповідно до витягу з протоколу №12 засідання правління АТВТ «Родон» від 15 серпня 2003 року та Ради голів профкомів №18 від 12 серпня 2003 року.

Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на те, що право ОСОБА_6 щодо кімнати №189 в гуртожитку по вул. Вовчинецькій, 202 в м. Івано-Франківську, не підтверджується жодними належними доказами.

При прийнятті рішення по справі представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради просила виходити з інтересів малолітніх дітей, які є членами сім'ї ОСОБА_7, якій видано оскаржуваний ордер.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_9, який проживає в гуртожитку по вул. Вовчинецькій, 202 в м. Івано-Франківську, повідомив суду про те, що в акті обстеження кімнат №189, 190 в гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202 міститься не його підпис.

Заслухавши пояснення Позивача, представника відповідачів 1,3, представника Відповідача 2, представника Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Іванно-Франківської міської ради, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 29 травня 2003 року «При прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та передачу у власність громадян житлових будинків» (а.с. 72) прийнято у комунальну власність громади міста житлові будинки (гуртожитки), зокрема, №202 на вул. Вовчинецькій, який належить ВАТ «Родон».

ОСОБА_10 з Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради «Про житлові питання» від 19 листопада 2013 року №617 (а.с. 144) зареєстровано за фактичним місцем проживання та видано ордер на житлову площу в гуртожитку ОСОБА_7 на кімнати №189-190 житловою площею 14,6-13,2 кв.м. на вул. Вовчинецькій, 202. Склад сімї 4 особи/вона, чоловік, син Владислав, донька Вікторія.

Таким чином, на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_7 Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради видано Ордер на житлову площу в гуртожитку №0242 від 21 листопада 2013 року на право поселення з сімєю з 4 осіб в кімнати №189,190 гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202 в м. Івано-Франківську (а.с. 100).

Посилаючись на порушення вимог чинного законодавства при видачі даного ордеру, ОСОБА_11 звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання недійсним даного ордеру в частині кімнати №189.

В якості підстав позовних вимог Позивач покликається на те, що у 2003 році АТВТ «Родон» (працівником якого він був) йому було надано дозвіл на реконструкцію, зокрема, кімнати №189 гуртожитку, а тому, на думку Позивача, Відповідач 1 не мав права розпоряджатися даною кімнатою гуртожитку та передавати її у користування Відповідача 2 на підставі оскаржуваного ордеру.

Крім того, Позивач також посилається на процедурні порушення, допущені Відповідачем 1, при видачі оскаржуваного ордеру.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства України та конкретних обставин спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (частини 4,5 статті 9 Житлового кодексу Української РСР).

Підстави та порядок видачі ордеру на жиле приміщення визначено статтею 58 Житлового кодексу Української РСР.

Так, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР (частини 1-3 статті 58 Житлового кодексу Української РСР).

ОСОБА_10 зі статтею 59 Житлового кодексу Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Посилаючись на порушення своїх прав при видачі оскаржуваного ордеру, ОСОБА_6 вказує на наявність наданого йому права на реконструкцію кімнати №189 в гуртожитку.

Так, як встановлено Судом, Рішенням Івано-Франківської міської ради від 24 березня 1995 року №71 (а.с.5) Акціонерному товариству відкритого типу «Родон» було дозволено провести реконструкцію двох секцій гуртожитку на вул. Вовчинецькій, 202, під житловий будинок.

ОСОБА_10 з Витягом з протоколів Правління №12 від 15 серпня 2003 року та ради голів профкомів №18 від 12 серпня 2003 року (а.с. 8) вбачається, що на відповідних засіданнях було прийнято рішення про надання права реконструкції частини площ 2-ї секції гуртожитку по вул. Вовчинецькій, 202 під трикімнатну квартиру для п. Я.М. Богович.

Відповідно до Протоколу № 20 загальних зборів членів Об'єднання забудовників «Дім-1» по реконструкції під житло ІІ-ої блок секції гуртожитку по вул. Вовчинецькій, 202 (а.с. 9) ОСОБА_6 прийнято до складу членів Об'єднання забудовників «Дім-1»; зобовязано ОСОБА_6 виготовити проектну документацію на проведення реконструкції переданих йому площ.

ОСОБА_10 передачі-приймання від 02 вересня 2003 року (а.с. 11) ВАТ «Родон» передало Об'єднанню забудовників «Дім-1» частини площ гуртожитку по вул. Вовчинецькій, 202.

В ході розгляду даної цивільної справи представник Позивача посилалася на те, що у травні 2003 року до комунальної власності м. Івано-Франківська було передано не весь будинок по вул. Вовчинецькій, 202 у м. Івано-Франківську, а лише його частину. В той же час, частину тієї блоксеції, в якій розташована кімната №189, на яку видано оскаржуваний орден, до комунальної власності, за твердженнями представника Позивача, не передавалася, і вказана частина будинку залишилася на балансі АТВТ «Родон» і її в подальшому було передано на баланс Об'єднання забудовників «Дім-1».

В той же час, Суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження вищезазначених посилань, представником Позивача не надано, а Судом таких обставин не встановлено.

Натомість, як вбачається зі змісту Рішення Івано-Франківської міської ради від 29 травня 2003 року «При прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та передачу у власність громадян житлових будинків» (а.с. 72) у комунальну власність громади міста було прийнято в цілому житловий будинок (гуртожиток) №202 на вул. Вовчинецькій, оскільки інформації щодо прийняття у комунальної власності відповідної частини даного будинку в даному рішенні Івано-Франківської міської ради не міститься.

Крім того, представником Позивача не надано суду також належних доказів на підтвердження того, що статус відповідних частин (блоксекцій) будинку по вул. Вовчинецькій, 202 змінювався у відповідності до вимог чинного на той час законодавства.

В той же час, посилання представника Позивача в судовому засіданні на відповідні арифметичні розрахунки при визначенні площ будинку, який передавався у комунальну власність, мають характер припущень, тоді, коли у відповідності до вимог чинного процесуального закону доказування в цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин Судом встановлено, що у травні 2003 року до комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська АТВТ «Родон» було передано в цілому будинок по вул. Вовчинецька, 202 в м. Івано-Франківську (оскільки докази протилежного в матеріалах справи відсутні), а, відтак, надаючи дозвіл Позивачу у серпні 2003 року на реконструкцію кімнати №189 у даному гуртожитку, АТВТ вийшло за межі своїх повноважень, оскільки прийняло відповідне рішення щодо майна, яке перебувало у комунальній власності.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що у відповідності до чинного станом на 2003 рік законодавства витяг з протоколу правління чи зборів голів профкомів організації сам по собі не може вважатися рішенням про надання дозволу на реконструкцію відповідного нерухомого майна.

Суд приймає до уваги той факт, що на виконання вищевказаного дозволу на реконструкцію Позивачем частково вчинювалися дії щодо проведення такої реконструкції (зокрема, замовлено виготовлення проектної документації), однак зауважує, що належних доказів на підтвердження права на реконструкцію позивачем не надано.

За таких обставин, Суд приходить до висновку про те, що Позивачем не доведено належними засобами доказування того факту, що внаслідок видачі Відповідачем 1 оскаржуваного ордеру на кімнату №189 відбулося порушення його прав, як цього вимагає стаття 59 Житлового кодексу Української РСР.

Інших обставин, які б свідчили про наявність передбачених статтею 59 Житлового кодексу Української РСР підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, представником Позивача в ході судового розгляду справи не доведено, а Судом таких обставин не встановлено.

Суд також звертає увагу на те, що оскаржуваний в даній справі ордер видано Відповідачу 2 на право проживання її та, зокрема, двох її неповнолітніх дітей, а тому, враховуючи позицію Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Суд при вирішенні даної цивільної справи виходить також з житлових прав та інтересів неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 58, 59 Житлового кодексу Української РСР, керуючись ст.ст. 209, 213- 215 ЦПК України, Суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_7, Івано-Франківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Обєднання забудовників «Дім-1», Відкрите акціонерне товариство «Родон», ОСОБА_8, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання ордеру на вселення в житлове приміщення недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя Домбровська Г.В.