У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Умнової О.В.

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В., Савченко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів, за касаційними скаргами ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_10 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітня 2014 року ОСОБА_11 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив визнати недійсними договори купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва та двох земельних ділянок площею 0,293 га та 0,1250 га, розташованих в с. Гнідин Бориспільською району Київської області, укладених 6 вересня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позов мотивовано тим, що договори купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва та двох земельних ділянок, розташованих в с. Гнідин Бориспільською району Київської області були укладені ОСОБА_6 6 вересня 2013 року без належних повноважень, оскільки позивач згоди на відчуження об'єкта незавершеного будівництва, як спільного сумісного майна подружжя не надавав, а згоду на відчуження земельних ділянок відкликав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 1 березня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0293 га, що розташована в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 6 вересня 2013 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1250 га, що розташована в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 6 вересня 2013 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва, що розташований в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 6 вересня 2013 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_8, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що спірні земельні ділянки та об'єкт незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_6 розпорядилася двома земельними ділянками та об'єктом незавершеного будівництва всупереч вимогам ст.369 ЦК України, тому вимоги позову про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок та об'єкта незавершеного будівництва від 6 вересня 2013 року недійсними з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду та, вважаючи їх обґрунтованими, залишив ухвалене судом рішення без змін.

З висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 уклали шлюб 27 липня 1997 року, після укладення шлюбу їм присвоєно прізвище ОСОБА_12 та ОСОБА_12.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 19 лютого 2004 року, ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2006 року належить земельна ділянка площею 0,1250 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 19 лютого 2004 року, ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2006 року належить земельна ділянка площею 0,0293 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року, ОСОБА_6, на підставі акта про право власності на земельну ділянку від 19 лютого 2007 року належить об'єкт незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці по вул. Українська, с. Гнідин Бориспільського району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 розірвано.

Згідно заяви ОСОБА_11 від 15 березня 2012 року він надав згоду на укладення договору про продаж його дружиною ОСОБА_6 земельної ділянки в межах згідно з планом площею 0,1250 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: с. Гнідин Бориспільського району Київської області та земельної ділянки в межах згідно з планом площею 0,0293 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за цією ж адресою.

Із заяви ОСОБА_11 від 12 червня 2012 року вбачається, що він 15 березня 2012 року надав згоду на укладення договору про продаж його дружиною ОСОБА_6 земельної ділянки в межах згідно з планом площею 0,1250 га цільового призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: с. Гнідин Бориспільського району Київської області та земельної ділянки в межах згідно з планом площею 0,0293 га, цільового призначення - ведення особистого селянського господарства, яка розташована за цією ж адресою. Цією заявою він ставить до відома всіх зацікавлених в тому осіб, що він відкликає вищезазначену заяву та не дає згоди на підписання його дружиною ОСОБА_6 вказаних договорів.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 квітня 2013 року ОСОБА_6 належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 0,1250 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до витягу від 5 вересня 2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_6 належить на праві власності незавершене будівництво, що розташоване в с. Гнідин Бориспільського району Київської області вул. Українська, 32, на земельній ділянці загальною площею 0,1250 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 6 вересня 2013 року вбачається, що ОСОБА_6 належить на праві власності земельна ділянка загальною площею 0,0293 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

6 вересня 2013 року згідно договорів купівлі-продажу ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_14 купила вищевказані земельні ділянки та об'єкт незавершеного будівництва (незакінчений будівництвом готовності 75%, загальною площею 213 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі договорів купівлі-продажу від 19 вересня 2013 року ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_15 купила спірні земельні ділянки та зазначений об'єкт незавершеного будівництва.

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Міністерства юстиції України від 7 квітня 2015 року встановлено, що в первинний зміст тексту заяви ОСОБА_11 від 15 березня 2012 року, надрукований на бланку ВРП № 593892, вносили зміни шляхом дописки вертикального елементу пишучим приладом від рук, в результаті чого крапку після слова «адресою» було змінено на кому та фрагмент «а також об'єкт незавершеного будівництва» внесено в заяву ОСОБА_11 від 15 березня 2012 року шляхом додруковування (монтажу) із застосуванням комп'ютерної техніки та друкуючого пристрою з електрографічним способом друку.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що оспорювані позивачем договори купівлі-продажу земельних ділянок та об'єкта незавершеного будівництва були укладені ОСОБА_6 з порушенням вимог ст. 369 ЦК України, та є підставою для визнання їх недійсними, оскільки позивач згоди на відчуження об'єкта незавершеного будівництва, як спільного сумісного майна подружжя не надавав, а згоду на відчуження земельних ділянок відкликав.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції та апеляційний суд, перевіряючи ухвалене ним рішення в апеляційному порядку не врахували наступного.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі №533цс16, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Разом з тим, всупереч вищезазначеним нормам закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не встановив, чи діяли недобросовісно ОСОБА_6 при укладенні договорів щодо спільного майна, разом з ОСОБА_7 - контрагентом за такими договорами, зокрема, чи знала остання чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Не перевірено чи знали сторони оспорюваних договорів про відкликання позивачем наданої раніше згоди на відчуження спірного майна, чи були повідомлені останнім про таке відкликання, чи відповідає воно змісту спірних правовідносин, якою нормою матеріального права передбачено та чи є це відкликання заяви підставою вважати, що згода співвласника майна не надавалася.

В порушення вимог статей 212-213 ЦПК України суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки зібраним у справі доказам та допустив неповноту у встановленні обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд не виправив вказаних порушень, не перевірив доводів апеляційних скарг та залишив ухвалене місцевим судом рішення без змін, фактично продублювавши викладені у його мотивувальній частині висновки.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, рішення судів як першої, так і апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають. У мотивувальних частинах ухвалених ними рішень не наведено даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, відсутні мотиви щодо оцінки доказів.

Суд першої та апеляційної інстанцій не виконали вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судами як першої, так і апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені ними рішення не муть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 1 березня 2016 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Умнова
судді В.С. Висоцька
Ю.Г. Іваненко
О.В. Кафідова
В.О. Савченко