АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення компенсації за декретну відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами, компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ФОП ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами з урахуванням індексу інфляції в сумі 7 596,10 грн.; компенсацію за невикористану щорічну відпустку з урахуванням індексу інфляції в сумі 15 764,90 грн., компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки коштів до дня його фактичного розрахунку в сумі 13 280,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з 22.11.2007 року по 01.12.2014 року працювала у ФОП «ОСОБА_1» - ОСОБА_1 на посаді продавець-консультант у магазині «Роза».

З 03.11.2014 року позивач пішла у декретну відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами на 126 календарних днів.

Зазначала, що з нею не було проведено розрахунку за декретну відпустку. Також, при звільненні позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку, а також додаткову відпустку.

Вказувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача по телефону з вимогами про виплату вищевказаних сум, а також направляла рекомендовані листи на адресу відповідача, однак, вказані листи повертались на адресу позивача без вручення адресату.

Позивач вважає, що відповідач порушує її права на оплату праці, у зв'язку з чим також просила стягнути з ФОП ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку.

Справа № 760/13412/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12776/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту та неправильність з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не надавала відповідачу жодної заяви для отримання матеріальної допомоги у зв'язку із вагітністю і пологами, а тому не було підстав її виплачувати.

Також необґрунтованими, на думку апелянта, є і вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, адже позивач була звільнена коли вже перебувала на лікарняному, а з вимогою до відповідача про проведення розрахунку не зверталася, відповідно до положень ст.116 КЗпП України.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 з 22.11.2007 року по 01.12.2014 року та була звільнена за власним бажанням 1.12.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1

03.11.2014 року позивач пішла у декретну відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами на 126 днів, про що був виданий листок непрацездатності, який 12.11.2014 року був переданий відповідачу ФОП ОСОБА_1

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем по виплаті компенсації за декретну відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами та компенсації за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку для тих хто має дітей знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

При цьому суд першої інстанції, вирішуючи спір, застосував положення Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю, оскільки суд першої інстанції вирішив спір з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на час виходу позивача у декретну відпустку, допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами.

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону відносини у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими похованням, регулюються Конституцією України, та складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 4 зазначеного Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, підлягають:

1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах;

2) члени колективних підприємств, сільськогосподарських та інших виробничих кооперативів.

Громадяни України, які працюють за межами території України і не застраховані в системі соціального страхування країни, в якій вони перебувають, мають право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до діючого законодавства, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Особи, які забезпечують себе роботою самостійно (особи, які займаються підприємницькою, адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, в тому числі члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), мають право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до законодавства платниками внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, є страхувальники та застраховані особи, а платниками внесків є юридичні особи, фізичні особи, в тому числі підприємці, які використовують найману працю, набувають статусу страхувальника в такі строки: фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, - в день одержання робочим органом відділення Фонду в установленому порядку від органу державної служби зайнятості повідомлення про реєстрацію трудового договору (контракту) між фізичною особою - підприємцем та найманим працівником.

Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» страхувальник зобов'язаний: надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» застраховані особи мають право отримувати у разі настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами.

Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1 - 4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога по вагітності та пологах виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів та 90 - після пологів). Розмір зазначеної допомоги обчислюється сумарно та надається застрахованій особі в повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів.

Відповідно до ст. 39 вказаного Закону допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої відповідно до статті 53 цього Закону, і не залежить від страхового стажу.

Сума допомоги по вагітності та пологах в розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини (граничної суми) місячної заробітної плати (доходу), з якої сплачувались страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про відпустки» фінансування допомоги по вагітності та пологах провадиться з коштів державного соціального страхування.

Таким чином, джерелом фінансування допомоги по вагітності та пологах працюючим жінкам є Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а роботодавець при цьому фактично виступає посередником між Фондом та застрахованою особою, на якого законом покладається обов'язок своєчасно та в повному обсязі виплатити таку допомогу працівнику при настанні страхового ризику, а в подальшому ці витрати компенсуються йому Фондом.

Згідно з ч.1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача про виплату їй допомоги по вагітності та пологах, проте вважає, що застосуванню при вирішенні спору підлягає саме наведені норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на час виникнення спірних обставин, оскільки право на державну допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами за Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» мають всі жінки (у тому числі неповнолітні), які не застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування норм матеріального права, а саме підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення посилання на норми Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», та вказавши, що позов вирішено на підставі норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надавала відповідачу жодної заяви для отримання матеріальної допомоги у зв'язку із вагітністю і пологами, а тому не було підстав її виплачувати.

Так, апелянт сам в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що листок непрацездатності був отриманий відповідачем від позивача, але потім - «був повернутий з метою подальшого пред'явлення його до соціальних органів, оскільки своїм правом на оплату декретної відпустки за місцем роботи вона не скористалась» ( а.с.42 п. 2, 89)

Дану обставину підтверджує пояснення ОСОБА_3 та той факт, що остання у передбаченому законом порядку зверталася до роботодавця - ФОП ОСОБА_1 про отримання матеріальної допомоги у зв'язку із вагітністю і пологами, проте відповідачем безпідставно не було здійснено вимог закону по її виплаті, та незаконно повернуто листок непрацездатності позивачу.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апелянта про те, що відповідачем не було проведено розрахунку із позивачем у зв'язку із тим, що остання не знаходилася на роботі у день звільнення, а з заявою про здійснення розрахунків до відповідача не зверталася.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Представник відповідача не заперечував, що усі ці питання між сторонами обговорювались, але, як пояснила позивач у суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду справи, вона неодноразово зверталася до керівництва з вимогою про проведення з нею розрахунків.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 надсилала письмову вимогу відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, проте даний лист був повернутий їй «за закінченням терміну зберігання».

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із виданих самим відповідачем довідок та копії трудового договору сторін, юридичною адресою ФОП ОСОБА_1 є саме вказана вище адреса, а тому, на думку колегії суддів, позивач здійснила необхідні дії зі свого боку для пред'явлення вимоги відповідачу про виплату їй заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи наведені норми права, оцінюючи усі наявні в матеріалах докази та пояснення сторін, за своїм внутрішнім переконанням, яке побудоване на неупередженому і об'єктивному , повному та всебічному вивченні обставин справи, за принципом законності та справедливості, а також беручи до уваги те, що роботодавець є сильною стороною у трудових правовідносинах, колегія суддів вважає, що позивач здійснила усі необхідні дії для отримання від відповідача матеріальної допомоги у зв'язку із вагітністю і пологами, а в подальшому і заборгованості по заробітній платі, проте відповідачем було проігноровано норми трудового законодавства, чим порушено права позивача, а тому колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу суду і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку.

Так, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже вказувалося вище, позивачем було здійснено необхідні дії по отриманню заборгованості від відповідача, проте останній проігнорував вимоги закону та не розрахувався із позивачем вчасно, а тому повинен сплатити борг та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи наведені норми процесуального законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за основу було взято розрахунок заборгованості, який надала позивач, оскільки він не оспорювався відповідачем, а ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи.

Незважаючи на ту обставину, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції неодноразово оголошувалася перерва для надання сторонами додаткових доказів, представником відповідача, у разі невизнання вказаних позивачем сум, не було надано суду альтернативний розрахунок заборгованості, яка існує на думку сторони відповідача.

Крім того, згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вказану вимогу трудового законодавства відповідачем також не було виконано, що також підтверджує небажання відповідача розраховуватися з позивачем взагалі.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно задовольнив вимоги позивача про стягнення компенсації за декретну відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами, компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, проте припустився неправильного застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року зміні в частині застосування норм матеріального права. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року змінити в частині застосування норм матеріального права, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та вказавши, що позов вирішено на підставі норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді