КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/2286/16-ц
Провадження № 2/488/1398/16 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.12.2016 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Бучневій К.О.,

за участю прокурора - Бавикіна В.В.,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міськради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, та витребування земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, до відповідачів Миколаївської міськради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в обґрунтування якого вказав наступне.

Пунктом 5 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 14/39 від 30.08.2007 р. ОСОБА_4 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель лісового господарства для будівництва та обслуговування житлового будинку, по вул. Липовій 1/3 у Корабельному районі м. Миколаєва.

Пунктами 9 та 9.2 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 1 000кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Липовій 1/3 у м. Миколаєві.

В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, ОСОБА_4 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 139477від 04.11.2008 року, з кадастровим номером :05:001:0030.

Після отримання ОСОБА_4 вказаного державного акту на право власності на землю, між нею та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу № 791 від 26.06.2015 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_5 набула право власності на зазначену земельну ділянку.

Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та із перевищенням повноважень Миколаївської міськради, а відтак укладений на підставі цих рішень договір купівлі-продажу є недійсним в силу вимог ч.1 ст. 203 ЦК та ст. 215 ЦК України, та просить:

-визнати незаконним та скасувати п.5 розділу 1 рішення Миколаївської міськради№14/39 від 30.08.2007 р.;

-визнати незаконним та скасувати пункти 9 та 9.2 рішення Миколаївської міськради №22/57 від 14.03.2008 р.;

-визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №139477, який був виданий ОСОБА_4 04.11.2008 року, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54;

-витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 1000 кв.м. з кадастровим номером :05:001:0030, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Липова 1/3, на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

У судовому засіданні прокурор підтримав позов у повному обсязі з вищезазначених підстав та просив його задовольнити.

Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_5 в установленому законом порядку набула право власності на спірну земельну ділянку. Крім цього, він просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ДП «Миколаївське лісове господарство» у судове засідання свого представника не направила, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовнадавність - це строк, у межах якого особа можезвернутися до суду з вимогою про захистсвогоцивільного права абоінтересу.

Законом встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За загальним правилом, закріпленим ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256,261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, права якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права чи інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 заявив у судовому засіданні про застосування позовної давності. Обґрунтовуючи дотримання позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, прокурор та представник позивача посилались на те, що про факт порушення права державної власності на спірну земельну ділянку розпоряднику цієї ділянки Миколаївській обласній державній адміністрації стало відомо лише після проведеної перевірки та пред'явлення даного позову. Аналізуючи ці доводи у сукупності із матеріалами даної справи, суд знаходить їх обґрунтованими, оскільки будь-яких доказів того, що розпорядник земель державної власності дізнався про порушення вимог земельного законодавства раніше, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звернення прокурора із даним позовом на захист прав держави, про що відповідний орган державної влади (Миколаївська обласна державна адміністрація) раніше не знав, був предявлений у межах позовної давності, визначеної ст. 256 ЦК України, та розглядає справу по суті.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із наявної у матеріалах даної справи копії рішення Миколаївської міськради № 14/39 від 30.08.2007 р. вбачається, що пунктом 5 розділу 1 цього рішення, ОСОБА_4 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000кв.м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Липовій 1/3.

Пунктами 9 та 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради№ 22/57 від 14.03.2008 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 1 000кв.м., за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Липовій 1/3 у м. Миколаєві.

В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.10.2008 р., ОСОБА_4 отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ№139477 від 04.11.2008 року, який був зареєстрований у Книзізаписівреєстраціїдержавнихактів на право власності на землю та на право постійногокористування землею, договоріворендиземлі за № 54, з кадастровим номером :05:001:0030.

Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_4 за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: листом ВО «Укрдержліспроект» № 85 від 16.02.2016 р., фрагментом накладки картографічної бази даних кварталу 43 на публічну кадастрову карту України за даними лісовпорядкування 2013 року, листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 138 від 15.02.2016 р.

Згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області» державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17 789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, до складу якого увійшла і спірна земельна ділянка.

На час прийняття оспорюваних рішень міської ради вказані землі перебували у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», в тому числі і землі кварталу № 43 урочища «Жовтневе», на території якого була частково розташована спірна земельна ділянка.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Відповідно до ст. 8 ЛК та ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За приписами ст. 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній чи приватній власності. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Крім цього, згідно ч.4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну, та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11 ЛК України).

Порядок розмежування земель державної і комунальної власності був визначений Законом України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІУ від 05.02.2004 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Документальним підтвердженням відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення та інших відомостей, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації, є дані Державного земельного кадастру (статті 181-184, 202-204 ЗК, та Закони України «Про Державний земельний кадастр», та «Про землеустрій»).

За ст. 42 ЛК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства.

Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення (таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України).

Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісового фонду, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га.

Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача.

Із наявного у матеріалах справи листа Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 43 від 15.02.2016 р. вбачається, що вказаним управлінням не надавався висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах урочища «Жовтневе» ОСОБА_4, і розпорядження або рішення відповідних органів влади чи органів місцевого самоврядування щодо вилучення спірної земельної ділянки зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» до управління не надходило.

Пунктом 6 частини першої статті 31 Лісового Кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого комісією з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою.

Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень.

До того ж, статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» визначено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

Із наявного у матеріалах справи листа Головного управління Держгеокадаструу Миколаївській області від 26.02.2016 р. вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на державну землевпорядну експертизу не надходив.

До того ж, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до положень ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Однак судовим розглядом встановлено, що рішення про вилучення компетентним органом спірної земельної ділянки у ДП «Миколаївське лісове господарство» не було.

Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження.

Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, було прийнято рішення про розпорядження спірною земельною ділянкою, що відноситься до державної власності, то суд вважає, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Враховуючи викладене, а також те, що державний акт, виданий ОСОБА_4 був виданий на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.10.2008 р., яке було скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 р., то він підлягає також визнанню недійсним та скасуванню.

Судовим розглядом також встановлено, що після отримання ОСОБА_4 зазначеного державного акту на землю, між нею та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу № 791 від 26.06.2015 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_5 набула право власності на зазначену земельну ділянку. Зазначене підтверджується наявною у справі копією даного договору купівлі-продажу та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Оскільки вищевказані рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог законодавства, то укладений на їх підставі договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки в силу положень ч.1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, є недійсним.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання не дійсного правочину, за правилами реституції, може бути предявлена тільки стороні недійсногоправочину.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, незїхньоїволііншимшляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із державної власності та перебувала у постійному користуванні державного підприємства ДП Миколаївське лісове господарство, а повноваження щодо розпоряджатися нею мала право від імені держави Миколаївська обласна державна адміністрація, то суд вважає необхідним витребувати спірну земельну ділянку у набувача, відповідача по даній справі ОСОБА_5 та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Суд виходить із того, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, та внаслідок прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір, який суд розраховує виходячи із нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки (а.с. 38).

Керуючисьст.ст. 3, 4, 7, 10, 11, 214-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п. 5 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 14/39 від 30.08.2007 р.

Визнати незаконним та скасувати пункти 9 та 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 22/57 від 14.03.2008 р.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 139477, який був виданий ОСОБА_4 04.11.2008 року, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,1000 га з кадастровим номером :05:001:0030, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Липова 1/3, на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Стягнути на користь прокуратури Миколаївської області з Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір у розмірі - по 2 473 грн. 55 коп. із кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.І. Селіщева