Справа 629/4122/15-ц
Номер провадження 2/629/74/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Соколенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів від суми позики, 3% річних та інфляційних втрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення правовідношення за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів від суми позики, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що він 05 травня 2012 року уклав з відповідачем по справі договір позики, згідно умов якого позивач передав відповідачу грошову суму 46500 гривень з кінцевим терміном повернення 05 травня 2013 року зі сплатою 20% річних. Строк даного договору закінчився, але відповідач по справі свої зобовязання за договором позики не виконала та не повернула взяті кошти. Згідно п. 4 договору позики в разі девальвації протягом строку дії договору національної грошової одиниці України позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквіваленту 5815 доларів США. Так станом на день подачі позовної заяви до суду відповідач повинна повернути суму позики у розмірі 126758 гривень 38 копійок. Крім цього згідно розрахунку, доданого до позову, відповідач повинна сплатити: відсотки за користуванням коштів у розмірі 20% річних, що становить 59083 гривні 81 копійки; 3% річних за несвоєчасність повернення грошових коштів, що становить 14770 гривень 95 копійок та індекс інфляції (інфляційні витрати), що становить 242697 гривень 33 копійки. В звязку з чим просить стягнути з відповідача по справі на його користь заборгованість за договором позики з урахуванням курсової різниці у розмірі 192636 гривень 48 копійок, яка складається з наступного: основна заборгованість за договором позики у розмірі 126758 гривень 38 копійок; проценти за користування коштами, нарахованих відповідно до умов договору у розмірі 27925 гривень 48 копійок; 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 3248 гривень 63 копійки та інфляційних втрат у розмірі 34703 гривні 99 копійок. Крім цього просить стягнути з відповідача по справі на його користь 1926 гривень 37 копійок судові витрати, понесені ним на сплату судового збору при подачі позовної заяви до суду.

18 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про припинення правовідношення за договором позики в якій просила обєднати в одне провадження дану позовну заяву з первісним позовом, припинивши правовідносини, передбачені за договором позики від 05.05.2012 року, підписаного між нею та ОСОБА_1, поклавши судові витрати на відповідача по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона працювала у 2012 році у ПП «Агро Маркет» на посаді обліковця. В цей період часу вона отримала у борг від ОСОБА_3 23000 гривень, а від ОСОБА_4 23500 гривень, що підтверджується розписками про отримання грошових коштів. Поручителем позивача став ОСОБА_1, який запропонував їй оформити дані правовідносини у нотаріуса, на що вона погодилась, тому 5.05.2012 року вона підписала договір позики, але була переконана, що цей договір здійснюється щодо факту передачі їй грошових коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Після підписання зазначеного договору вона також надала ОСОБА_1 розписку про отримання грошових коштів у розмірі 48000 гривень, з яких 1500 гривень вартість нотаріальних послуг. Тобто відповідач не надавав жодних грошових коштів, а був лише гарантом повернення нею коштів, отриманих від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У лютому 2013 року вона повністю розрахувалася з позичальниками, повернувши їм зазначені суми коштів, про що свідчать їх розписки. Також вона просила відповідача повернути їй розписку та договір позики, на що він пояснив, що дані документи він порвав, але на даний час намагається стягнути з неї зазначену суму грошових коштів.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області 12 січня 2016 року зустрічна позовна заява була обєднана із первісним позовом в одне провадження для спільного розгляду.

22 січня 2016 року позивач за первісним позов уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 05 травня 2012 року у розмірі 219821 гривні 13 копійок, яка складається з наступного: основна заборгованість за договором позики у розмірі 144469 гривень 50 копійок; проценти за користування коштами, нарахованих відповідно до умов договору у розмірі 34524 гривні 66 копійок; 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 3783 гривні 70 копійок та інфляційних втрат у розмірі 37073 гривні 27 копійок. Крім цього просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 2477 гривень 58 копійок судові витрати, понесені ним на сплату судового збору при подачі позовної заяви до суду.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку СМС-повідомлення про вручення судової повістки, раніше подавав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 в судовому засіданні наполягав на задоволенні уточненого первісного позову та заперечував проти задоволення зустрічного позову, підтвердив обставини, викладені в уточненій позовній заяві, заперечував проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Також в обґрунтування позовних вимог зазначив, що зустрічний позов не підтверджений жодним належним доказом, а тому вважає його необґрунтованим та незаконним, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 свій зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Проти первісного позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Так, ОСОБА_2 в своїх запереченнях зазначала, що первісний позов є незаконним і необґрунтованим, договір позики від 05.05.2012 року є неукладеним, оскільки ОСОБА_1 не передавав їй грошових коштів за договором позики, а тільки був поручителем перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які надали їй гроші в розмірі 46500 гривень та які вона в обумовлений строк повернула.

Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, приходить до наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть, зокрема, бути: примусове виконання обовязку в натурі, припинення правовідношення, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Матеріалами справи встановлено, що 05 травня 2012 року між ОСОБА_1 (Позикодавцем) та ОСОБА_2 (Позичальником) було підписано договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в сумі 46500,00 (сорок шість тисяч пятсот) гривень зі строком виплати боргу до 05 (пятого) травня 2013 року. В свою чергу Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві таку ж саме суму грошових коштів (суму позики) в повному обсязі зі сплатою належних з неї відсотків за користування грошовими коштами, в строк, передбачений п.1. даного договору, за місцем проживання «Позикодавця». (т. 1, а.с. 12-13).

Відповідно до 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання позичальнику грошових коштів, що виступають предметом договору.

Договором позики від 05.05.2012 року у п. 3. зазначено, що грошова сума вказана в п. 1 договору, передана Позикодавцем та одержана Позичальником до підписання цього договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У судовому засіданні була допитана як свідок відповідач за первісним позовом ОСОБА_2, з її згоди, яка пояснила, що у 2012 року працювала у ПП «Агро Маркет» на посаді обліковця. В звязку з особистими обставинами їй терміново потрібні були грошові кошти у сумі 46 500,00 гривень. Вона звернулася за допомогою до ОСОБА_1, як співзасновника ПП «Агро Маркет» з проханням позичити грошові кошти, який обіцяв подумати з приводу позики, однак відповіді так і не надав, грошей не позичив. Згодом, ОСОБА_2 звернулася до своїх знайомих ОСОБА_3, яка працювала головним бухгалтером ТОВ «Славія» та ОСОБА_4 виконавчого директора ПП «Агро Маркет» з проханням позичити грошові кошти. ОСОБА_3 позичила ОСОБА_2 23 000 гривень, а ОСОБА_4 позичила ОСОБА_2 23 500 гривень, про що було написано відповідні розписки. Грошові кошти ОСОБА_2 отримала в борг до 05 травня 2013 року, що випливає із тексту розписок від 23.03.2012 року.

Про те, що грошові кошти були позичені ОСОБА_8 було відомо і ОСОБА_1 Більше того, зі слів ОСОБА_1, начебто, він усно поручився перед ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань щодо позики. Він повідомив і ОСОБА_4, і ОСОБА_3 про те, що особисто віддасть грошові кошти, якщо ОСОБА_2 не зможе віддати їх позичальникам. При цьому ОСОБА_1 аргументував це тим, що у ОСОБА_2 є земельні паї, які заходяться в оренді ПП «Агро Маркет», що вона отримує заробітну плату, а тому зможе вчасно повернути позику.

ОСОБА_1 особисто повідомив ОСОБА_2, що поручився перед ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за виконання нею своїх зобовязань за договорами позики. Крім того, ОСОБА_1 повідомив, що необхідно це поручительство оформити у нотаріуса. 05 травня 2012 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 прибули до нотаріуса. У приміщенні нотаріальної контори ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що підписання цих документів є формальністю, тому ОСОБА_2 досить бігло ознайомилася з текстом договору позики від 05 травня 2012 року на суму 46500 гривень. Підписуючи договір позики ОСОБА_2 вважала, що вона юридично оформлює поруку ОСОБА_1 за отримання нею грошей у борг від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Жодних грошових коштів ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 ні в момент підписання договору позики, ні будь-який інший час.

Окрім цього, ОСОБА_2 проставила свій підпис також на розписці, датованій 12 травня 2012 року, яку надав їй ОСОБА_1 Останній мотивував необхідність отримання ще й розписки тим, що цього вимагає нотаріус. У розписці була зазначена інша сума, а саме 48 000 гривень. ОСОБА_1 обґрунтовував це тим, що 46 500 гривень це сума позики, а 1 500 гривень це вартість послуг нотаріуса.

19 лютого 2013 року ОСОБА_2 повернула грошові кошти ОСОБА_9 та ОСОБА_3, про що було складено дві розписки, жодних претензій зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 не було. ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 в присутності директора ПП «Агро Маркет» - ОСОБА_10, по те, що повернула позику та просила ОСОБА_1 розірвати підписані у нотаріуса документи. ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_2, що оскільки вона позику повернула, тому договір позики від 05 травня 2012 року він порвав і викинув.

Щодо мотивів подання позовної заяви ОСОБА_1 до неї після сплати боргу, ОСОБА_2 пояснила наступне. Співзасновниками ПП «Агро Маркет», де працювала на посаді обліковця ОСОБА_2, були ОСОБА_1 та ОСОБА_10 У 2013 році ОСОБА_1 перестав бути співзасновником підприємства, а єдиним засновником ПП «Агро Маркет» стала ОСОБА_10 З приводу розрахунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 виник конфлікт. ОСОБА_1, уже не будучи співзасновником підприємства, телефонував ОСОБА_2 та цікавився залишками сільськогосподарської продукції на підприємстві, про урожайність зернових, соняшника у 2013 році. Цікавився залишками сільськогосподарської продукції на складах. Крім того, ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 написати від свого імені заяву в міліцію на ОСОБА_10 та її чоловіка. ОСОБА_2 відмовилася надавати інформацію ОСОБА_1 по залишкам сільськогосподарської продукції та відмовилась підписувати будь-які заяви в міліцію на ОСОБА_10 та її чоловіка. А через деякий час ОСОБА_2 отримала копію позовної заяви. Вважає, що предявлення позову ОСОБА_1 до неї є помстою, за те, що вона не пішла назустріч ОСОБА_1 в конфлікті із ОСОБА_10

У судовому засіданні також були допитані як свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які підтвердили факт передання та факт повернення грошових коштів ОСОБА_2, а також факт того, що ОСОБА_1 обіцяв повернути їм позичені грошові кошти, якщо ОСОБА_2 не зможе в строк самостійно виконати своїх зобовязань за розписками, тобто виступив гарантом повернення грошей ОСОБА_2.

Крім того, в судовому засіданні було допитано і ОСОБА_10, яка пояснила, що їй було відомо про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позичили ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 46 500 гривень. Відомо ОСОБА_10 також про те, що ОСОБА_1 поручився перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4, пообіцявши повернути грошові кошти останнім, якщо ОСОБА_2 не зможе виконати своїх зобовязань за розписками.

ОСОБА_10 також підтвердила той факт, що уже після передачі грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оформляли документи у нотаріуса.

Також, ОСОБА_10 підтвердила той факт, що у лютому 2013 року ОСОБА_2 повернула грошові кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_10 просила, щоб ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 договір позики, який був підписаний у нотаріуса та розписку, на що ОСОБА_11 повідомив, що ці документи він порвав, і що жодних претензій до ОСОБА_2 у нього немає.

Крім цього матеріали справи містять копії розписок ОСОБА_2 від 23.03.2012 року, які свідчать про те, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 23 500 гривень та того ж дня позичила у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 23 000 гривень (т 1, а.с.53-54).

Також, в матеріалах справи є розписки ОСОБА_12 та ОСОБА_3, від 19.02.2013 року, які підтверджують факт повернення ОСОБА_2 суми позики та відсутність будь-яких претензій зі сторони позикодавців. (т. 1, а.с. 53-54).

Надаючи оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд керується ст. 212 ЦПК України відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Докази, які містяться в матеріалах справи в їх сукупності дають суду підстави зробити висновок про те, що між ОСОБА_1В та ОСОБА_8, незважаючи на підписання договору позики від 05 травня 2012 року не виникли правовідносини позики, оскільки ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 не передавав. Грошові кошти у сумі 46 500 гривень (23000 гривень + 23500 гривень) були надані ОСОБА_2 в позику ОСОБА_3 та ОСОБА_12, що підтверджується розписками від 23.03.2012 року, а також розписками від 19.02.2013 року підтверджується факт повернення грошових коштів ОСОБА_2 позичальникам.

Пояснення свідків ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_10 у своїй сукупності з іншими доказами дають можливість також зробити висновок про те, що ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 не передавав. Підписання договору позики від 05 травня 2012 року у нотаріуса є наслідком того, що ОСОБА_2 помилялася у значенні своїх дій, вважаючи, що юридично оформлює правовідносини між собою та дійсними позичальниками ОСОБА_12 та ОСОБА_3, а не з ОСОБА_1

Із наданих позивачем за первісним позовом до матеріалів справи доказів не вбачається можливість спростувати як надані в судовому засіданні показання свідків, так і інші докази, які свідчать про виникнення позикових правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 та ОСОБА_3

Також не знаходять свого підтвердження пояснення ОСОБА_2, що розписка за договором позики була написана та передана ОСОБА_1 12.05.2012 року.

За таких обставин, надавши оцінку усім доказам, які містяться в матеріалах справи та були дослідженні в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики.

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою, 3-х процентів річних та інфляційних втрат мають похідний характер від вимоги про стягнення суми заборгованості. Відсутність підстав для задоволення первісної вимоги виключає можливість задоволення також і похідних вимог.

Що стосується зустрічних позовних ОСОБА_2 про визнання правовідношення за договором позики від 05.05.2012 року припиненим, то суд зазначає таке:

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Так, статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що суд може захистити цивільні права та обовязки особи шляхом визнання правовідношення припиненим.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У позовній заяві ОСОБА_2 просить суд припинити правовідношення за договором позики, яке передбачене договором позики від 05.05.2012 року, підписаного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі № 1076.

Для припинення правовідношення за вищезазначеним договором, необхідно, щоб договір був укладеним, тобто сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та мав місце факт передачі грошових коштів.

В звязку з тим, що матеріали справи не містять доказів реального передання грошових коштів від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 05 травня 2012 року, то цей договір вважається неукладеним, тобто таким, за яким не виникли правовідносини між сторонами.

На підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правовідношення припиненим.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 638, 640, 1048, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів від суми позики, 3% річних та інфляційних витрат відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення правовідношення за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.А. Смірнова