Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Еталон», про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) та ОСОБА_5 про стягнення неустойки за договором суборенди, заборгованості за послуги водовідведення (дощових стоків) та суми за договором поруки.

В обґрунтування позову зазначив, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Еталон» (далі - ТОВ «Еталон») 28 березня 2014 року укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ОСОБА_3 набув право кредитора за договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року, укладеним між ТОВ «Еталон» та ФОП ОСОБА_4,за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП ОСОБА_4 своїх зобов'язань. Крім того, 28 березня 2014 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно якого останній поручився перед ним за виконання ФОП ОСОБА_4 своїх фінансових обов'язків за вищезазначеним договором суборенди нежитлового приміщення в обсязі 4000 грн. Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12 червня 2013 року, яке було частково змінено постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2013 року, стягнуто заборгованість по орендній платі та зобов'язано ФОП ОСОБА_4 звільнити приміщення. Разом з тим, наймач орендоване приміщення не звільнив. Враховуючи зазначене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 за договором поруки 4000 грн. та з ФОП ОСОБА_4 неустойку за договором суборенди за період з 01 червня 2013 року по 01 листопада 2014 року в розмірі 696685,36 грн. на підставі ст. 785 ЦК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 4000 грн. заборгованості за договором поруки від 28 березня 2014 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 696685,36 грн. неустойки за договором суборенди від 01 січня 2012 року за період 01 червня 2012 року по 01 листопада 2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 та з ФОП ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_3 4000 грн. згідно з договором поруки від 28 березня 2014 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 692144,87 грн. неустойки за договором суборенди від 01 січня 2012 року за період з 01 червня 2013 року по 01 листопада 2014 року. В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ФОП ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором суборенди належним чином не виконує, орендоване приміщення після розірвання договору наймодавцю не повернув, відсутність своєї вини в цьому не довів, тому наявні правові підстави для настання відповідальності на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України у вигляді сплати неустойки за період з 01 червня 2013 року по 01 листопада 2014 року. Право вимоги у позивача до ФОП ОСОБА_4 виникло на законній підставі - договорі відступлення права вимоги. При цьому, суд зазначив, що за правилом ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідачі зобов'язані нести відповідальність за договором поруки в солідарному порядку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що згідно з договором суборенди нежитлових приміщень від 01 січня 2012 року ФОП ОСОБА_4 отримав в тимчасове платне користування від ТОВ «Еталон» нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Ужгород, вул. Проектна, 1 загальною площею 994 кв. м та зобов'язався сплачувати орендну плату та здійснювати необхідні платежі. Суборендар щомісячно сплачує на користь орендаря орендну плату у гривнях у сумі, що еквівалентна 1288 Євро по офіційному курсу Національного банку України.

28 березня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Еталон» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року, укладеного між ТОВ «Еталон» та ФОП ОСОБА_4 Згідно договору ОСОБА_3 набув право кредитора до ФОП ОСОБА_4 за вищенаведеним договором суборенди за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП ОСОБА_4 своїх зобов'язань за цим договором.

28 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно якого останній поручився перед позивачем за виконання ФОП ОСОБА_4 зобов'язання за вищезазначеним договором суборенди нежитлового приміщення від 01 січня 2012 року та тих, що з нього випливають чи можуть випливати за період з 01 червня 2013 року і до повного виконання ФОП ОСОБА_4 своїх зобов'язань в обсязі 4000 грн.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 12 червня 2013 року, яке було частково змінено постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2013 року, частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Еталон» до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором суборенди, а також зобов'язано ФОП ОСОБА_4 звільнити орендоване приміщення.

Спір у справі виник в зв'язку із тим, що ФОП ОСОБА_4 не повернув орендоване приміщення ТОВ «Еталон».

Відповідно до ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-122цс12.

Обґрунтовуючи свої доводи в апеляційній скарзі, ФОП ОСОБА_4 зазначив, що неможливість звільнення орендованого приміщення і виконання рішень господарських судів викликана відсутністю доступу у нього до цього приміщення, при цьому останній зазначив, що неодноразово звертався до ТОВ «Еталон» із вимогами про надання доступу до приміщення та можливості його працівникам здійснити демонтаж обладнання, зокрема кур'єрською доставкою направляв лист від 31 жовтня 2013 року (накладна № 4827112).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій порушуючи норми статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України належним чином не перевірив доводи ФОП ОСОБА_4, наведені в апеляційній скарзі, про неможливість звільнення орендованого приміщення, щодо цих доводів не навів жодного висновку, не спростував їх належним чином, не роз'яснив відповідачу його права і обов'язки згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо надання належних доказів суду на підтвердження своїх доводів і наслідки невчинення вказаної процесуальної дії.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції належним чином не встановив обставини справи щодо основного договору - відступлення права вимоги, тому висновки суду в частині вимог до поручителя є передчасними, а отже судове рішення підлягає скасуванню в повному обсязі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_6задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська