УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О., ЮровськоїГ.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_6, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернуся до суду з позовом, у якому просив:

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на вказану квартиру;

- визнати у порядку спадкування за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на початку березня 2010 року раптово зник його двоюрідний дядько - ОСОБА_8, якому на праві приватної власності належала спірна квартира.

ОСОБА_4 вказував, що після зникнення дядька, у квітні 2010 року йому стало відомо, що вищевказана квартира була переоформлена із власності дядька у власність інших осіб, після чого він звернувся в Комунарський РВ УМВС України в Запорізькій області із заявою про вчинення злочину, і 09 квітня 2010 року була порушена кримінальна справа за фактом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Позивач зазначав, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2013 року за його заявою було оголошено ОСОБА_8 померлим, та 11 грудня 2013 року ним отримано свідоцтво про смерть ОСОБА_8 серії НОМЕР_1, проте звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини він отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що спірна квартира спадкодавцю ОСОБА_8 не належала.

Також ОСОБА_4 посилався на те, що після ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, у рамках якого його було визнано потерпілим, він дізнався про те, що квартира дядька була переоформлена на ОСОБА_6 на підставі підробленого рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2010 року, а 09 березня 2010 року нею було укладено договір купівлі-продажу спірної нерухомості із ОСОБА_5, який у подальшому зареєстрував право власності на зазначену квартиру.

Посилаючись на те, що спірна нерухомість перебуває у власності відповідача незаконно, позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано у порядку спадкування за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 відхилено, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і постановити нове рішення про відхилення позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За приписами ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком місцевого суду про задоволення позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України дослідив матеріали кримінального провадження № 0003128 від 01 серпня 2014 року, фотокопію спадкової справи після померлого ОСОБА_8 та копії усіх документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, витребувані ухвалою апеляційного суду від 22 жовтня 2015 року, та виходив з того, що на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, остання не була її власником, а тому не мала будь-яких прав на відчуження нерухомості, дійшовши обґрунтованого висновку про витребування такого майна відповідно до вимог ст. 388 ЦК України на користь позивача, який є єдиним спадкоємцем власника квартири, що підтверджується, зокрема, і матеріалами спадкової справи.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В.Юровська