У Х В А Л А

Іменем України

27 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Ужгородської міської ради, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області, третя особа - Приватне підприємство «Ужгеостар», про визнання рішення протиправним, державного акта на право власності на землю недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Ужгородської міської ради, Управління Держземагентства в Ужгородському районі, третя особа - Приватне підприємство «Ужгеостар», про визнання рішення протиправним, державного акта на право власності на землю недійсним, посилаючись на те, що державним актом від 22 січня 2010 року серії ЯК№ 738488 про право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_4 визнано власником земельної ділянки площею 0,0917 га за адресою: вул. Гагаріна, 171, м. Ужгород, по сусідству з яким проживає його сестра ОСОБА_3, яка є недієздатною. ОСОБА_3 є землекористувачем земельної ділянки по вул. Гагаріна, 173 і рішенням Ужгородської міської ради від 26 березня 1997 року № 47 земельну ділянку площею 0,1 га їй надано у приватну власність. Під час виготовлення підприємством «Ужгеостар» технічної документації із землеустрою, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по вул. Гагаріна, 173 у м. Ужгороді, було встановлено, що межа земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 заступає на земельну ділянку, що знаходиться в користуванні ОСОБА_3 З 24 березня 1977 року ОСОБА_3 перебуває на обліку у психоневрологічному диспансерному відділенні Ужгородської міської поліклініки з діагнозом «епілепсія з недоумством» та судовим рішенням від 03червня 2008 року визнана недієздатною, у зв'язку з чим ОСОБА_2 призначено її опікуном.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради від 04 вересня 2009 року № 1228 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1 га по вул. Гагаріна, 171.

Визнано недійсним державний акт від 22 січня 2010 року серії ЯК № 738488 про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по вул. Гагаріна, 171, виданий на підставі рішення Ужгородської міської ради від 04вересня 2009 року № 1228, та скасовано його реєстрацію у відділі Держкомзему м. Ужгорода.

Ухвалою ВССУ від 04 березня 2014 року заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17лютого 2016року у задоволенні позову ОСОБА_2, що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, їх представників, прокурорів, які вступили в справу в інтересах недієздатної ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частино. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 є землекористувачем земельної ділянки в м. Ужгород по вул. Гагаріна,173.

Рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 26 березня 1997 року № 47 ОСОБА_3 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га по вул. Гагаріна, 173 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 червня 2008 року, яке набрало законної сили 13 червня 2008 року, ОСОБА_3 визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено її опікуном ОСОБА_2

Відповідачу ОСОБА_4, рішенням 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 04 вересня 2009 року №1228 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10га по вул. Гагаріна, 171 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі даного рішення, відповідачу ОСОБА_4, 22 січня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 738488.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо порушення його прав чи інтересів оспорюваним рішенням та державним актом на право власності на земельну ділянку.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначав, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки по вул. Гагаріна, 173 на підставі рішення Ужгородської міської ради від 26 березня 1997 року.

Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року в редакції, чинній станом на березень 1997 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до ст. 22 цього ж Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Результат аналізу наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що особа набувала статусу власника земельної ділянки за двох умов: відповідного рішення ради із відповідним записом у земельно-кадастрових документах та встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Рішення Ужгородської міської ради від 26 березня 1997 року, ОСОБА_3 не реалізовано, межі земельної ділянки в натурі не встановлені.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України не подано належних та допустимих доказів, яка саме ділянка та з якими межами знаходиться у користуванні ОСОБА_3 та не доведено, що внаслідок ухвалення міською радою рішення про надання земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_4 та подальшого оформлення державного акту на право власності на неї порушені права позивача як землекористувача.

Фотокопії кадастрового плану та збірного кадастрового плану, виконані в січні 2011 року, якими позивач підтверджує межі та розміри належної ОСОБА_3 земельної ділянки та обґрунтовує порушення законних прав ОСОБА_3 (а.с.28, 29 т.1), не є належними і допустимими доказами.

Генеральний план (схема) земельної ділянки по вул. Гагаріна, 173 від 09.04.1983 року та викопіювання з плану м. Ужгорода в районі вулиці Гагаріна №№ 171,173 (а.с.227, 230-231т.1), які подані позивачем в підтвердження заявлених вимог, також не доводять конкретний розмір та конкретні межі земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3 та відповідно порушення її законних прав та інтересів прийняттям оспорюваного рішення та державного акта на право власності на землю ОСОБА_4

З врахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи апеляції в цій частині.

Щодо твердження позивача і доводів апеляції про те, що межа земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 заступає на земельну ділянку, що перебуває у користуванні ОСОБА_3, то колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Частиною 2 ст. 107 ЗК України передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної земельної ділянки.

Встановлення меж за фактичним використанням земельної ділянки проводиться в порядку земельно-кадастрової інвентаризації, проведення якої врегульовано наказом Держкомзему №85 від 26.08.97 «Про затвердження Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів». Таким чином, підставою для встановлення меж та місце розташування земельних ділянок в тому числі і тих, що знаходяться у правомірному користуванні, є відповідне рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, якою визначається (встановлюється) фактична площа та межі земельної ділянки, яка перебуває у власності фізичної особи (громадянина). Орган місцевого самоврядування, відповідно до наданих повноважень, визначених пунктом 12 «Перехідні положення Земельного кодексу та статей 10, 12, 122 Кодексу, вправі прийняти рішення про затвердження технічної документації щодо проведення інвентаризації земельної ділянки щодо уточнення меж земельної ділянки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить.

З матеріалів справи не вбачається і позивачем не доведено, що ОСОБА_3 в порядку передбаченому ч. 2 ст. 107 ЗК України встановлювалися та затверджувалися межі за фактичним використанням земельної ділянки, а тому посилання позивача, що оспорюваним рішенням та державним актом про право власності на землю відповідача ОСОБА_4 порушені межі її земельної ділянки та має місце накладення земельної ділянки відповідача на її земельну ділянку, є безпідставними, а доводи апеляції в цій частині підлягають відхиленню.

З даних підстав не заслуговують на увагу доводи апеляції щодо неврахування судом першої інстанції висновку експерта від 05.05.2014 року, яким встановлено, що площа накладення земельної ділянки ОСОБА_4 на земельну ділянку ОСОБА_3 становить 0,0096 га. В даному висновку не встановлено конкретних меж земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_3, не відображено загальне розташування обох земельних ділянок та схема їх накладання. Зазначений висновок, всупереч приписів ч.3 ст. 147 ЦПК України взагалі не містить докладного опису проведених досліджень та обґрунтованої мотивації щодо зроблених експертом висновків, а відтак такий висновок експерта не береться до уваги згідно ч.7 ст. 147 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляції про те, що актом перевірки вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області від 15.10.2012 року встановлено факт самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_4 частини земельної ділянки площею 0,0016га, що належить ОСОБА_3, та часткове зведення на даній частині земельної ділянки будинку, оскільки межі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3 не визначені.

Крім того, 13.11.2012 року Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області на виконання умов припису № 0000021 виданого ОСОБА_4 від 15.10.2012 року проведено повторну перевірку, якою встановлено, що недобудований будинок ОСОБА_4 розташований в межах земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_4 і порушення вимог земельного законодавства при використанні ОСОБА_4 земельної ділянки та будівництві нерухомого майна не має (а.с.45 т.1).

Більше того, матеріалами справи встановлено, що будинок відповідача ОСОБА_4 в м. Ужгород, вул. Гагаріна,171 введений в експлуатацію та 31.03.2015 року проведена державна реєстрація права власності на дане майно.

Щодо посилання позивача і доводів апеляції, як на одну із підстав для визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4, що в акті погодження меж земельної ділянки при виготовленні ОСОБА_4 державного акту на право приватної власності на землю наявний підроблений підпис ОСОБА_3, то колегія суддів констатує, що сама по собі наявність підробленого підпису або взагалі його відсутність в акті погодження меж земельної ділянки не може бути самостійною підставою для визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та правильно засновано норми матеріального права, у звязку з чим суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді