Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4428/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергоавтоматизація», про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, протягом часу розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначав, що 28.04.2014 року між ним та відповідачем виникла усна домовленість про укладення договору підряду. Відповідач мав виступити в якості підрядника і розробити та передати позивачу готовий до випробування макет електронного приладу та програмного забезпечення до нього. З метою забезпечення майбутніх зобовязань ОСОБА_3 отримав від позивача 18 000 грн. у вигляді завдатку, про що було складено розписку. Оскільки сам договір укладено не було і подальших зобовязань між сторонами не виникло, отриманий відповідачем завдаток підлягає поверненню в повному обсязі, і його сума є безпідставно набутим майном.

16.12.2014 року ОСОБА_4 направив ОСОБА_3 письмову претензію, в якій зобовязав останнього протягом семи днів з дня її отримання повернути безпідставно набуті кошти в повному обсязі шляхом переказу всієї суми на банківську картку позивача, але відповідач не зробив цього.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 18 000 грн. безпідставно набутих коштів, інфляційні витрати в сумі 7 146 грн., 3 % річних 789,24 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 18 000 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивача 18 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовитив задоволенні позову; в іншій частині рішення по цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як зазначалося вище, згідно апеляційної скарги ОСОБА_3 оскаржує рішення в частині стягнення з нього грошової суми на підставі ст. 1212 ЦК України, а тому, апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч. 1 ст. 1213 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.04.2014р. між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Енергоавтоматізація» було укладено договір № 0401-2014, за умовами якого замовник ТОВ «Енергоавтоматізація» доручає, а виконавець ФОП ОСОБА_4 бере на себе зобовязання виконати такі інжинірингові роботи: розробка конструкції, макету та програмного забезпечення апаратно-програмного комплексу приладу контролю електричних параметрів трьохфазної мережі. Для виконання робіт замовник передає виконавцю Технічні вимоги для виконання робіт, а виконавець розробляє та узгоджує з замовником Технічне завдання. Результатом виконання робіт має бути конструкторська документація, програмне забезпечення приладу з вихідним кодом, програмне забезпечення для наладки приладу з вихідним кодом, макет приладу та дослідний зразок приладу. Загальна вартість робіт за даною угодою складає 66 700 грн. без ПДВ. Термін здачі робіт згідно з календарним планом - 31.07.2014р. (а.с. 169-171, 172, 173).

25.04.2014 року ТОВ «Енергоавтоматізація» платіжним дорученням № 2432 від 25.04.2014р. сплатило ФОП ОСОБА_4 20 010 грн., призначення платежу - по договору № 0401-2014 від 24.04.2014р., п. 2.3 за розробку конструкції макету програмного забезпечення апаратно-програмного комплексу приладу контролю електричних параметрів трьохфазної мережі.

28.04.2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 18 000 грн. для виконання робіт за договором № 0401-2014 від 24.04.2014р. між ТОВ «Енергоавтоматізація» та ФОП ОСОБА_4, про що надав розписку.

Далі, у січні 2015 року ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3, 3 особа - ТОВ «Енергоавтоматизація», про стягнення коштів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 17.11.2015 року (справа № 334/557/15-ц), у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів було відмовлено (а.с. 44-45).

Вказаним судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, встановлено, що позивачем не доведено що між ним та відповідачем існують спірні правовідносини за договором підряду, доказів на укладення договору підряду між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з узгодженням всіх суттєвих умов даного договору, позивачем не надано, а розписка про отримання грошових коштів відповідачем не є підставою для застосування вимог про відшкодування збитків, у відповідності до ч. 2 ст. 849 ЦК України, на яку посилається позивач.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, ухвалюючи рішення, виходив з наявності правовідносин, які підлягають врегулюванню за правилами ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, послався на те, що предявивши позов з вказаних підстав, позивач відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України довів їх існування.

Доводи апеляційної скарги про те, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, - рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2015 року, спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, апеляційним судом була витребувана вищевказана справа № 334/557/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Дійсно, ОСОБА_4, звернувшись до суду з позовом, просив суд стягнути з відповідача грошові кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, проте, до початку розгляду судом справи по суті позивач шляхом подання письмової заяви змінив підставу позову, посилаючись на наявність договірних правовідносин підряду, визначених ст.ст. 837, 846, 857 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2015 року (справа № 334/557/15-ц) ОСОБА_4 було відмовлено в позові у звязку з недоведеністю договірних правовідносин підряду, визначених ст.ст. 837, 846, 857 ЦК України.

Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року по цій справі провадження у справі було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а.с. 48).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2016 року була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для подальшого розгляду (а.с. 73-74).

Скасовуючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів зазначила, що рішенням суду від 05.11.2015 року позивачу було відмовлено в позові у звязку з недоведеністю договірних правовідносин підряду, визначених статтями 837, 846,857 ЦК України, в той час як позивач звернувся з позовом хоча і до тих самих сторін, з того ж предмету, але з інших підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, як повернення безпідставно набутого майна.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: