Справа № 447/1824/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/7067/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючий суддя Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Левик Я.А.

секретар Бадівська О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересована особа Миколаївський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області на постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалу оскаржив представник скаржника. Уважає її незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги того, факту, що стягнення на майно боржника може бути звернуто у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці. Однак, з часу відкриття виконавчого провадження до моменту прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна передбачений законом трьохмісячний термін ще не наступив. Зазначає, що державним виконавцем було порушено вимоги ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено послідовність дій державного виконавця щодо арешту майна боржника. Судом не враховано того, що апелянт працює, має дохід, тому стягнення аліментів повинно проводитись шляхом відрахувань із заробітної плати та інших доходів боржника. Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою скасувати постанову прийняту 01.09.2016 року про арешт всього майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

За змістом ст. ст. 383, 386 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується. Якщо заявник, державний виконавець або інша посадова особа не можуть з'явитися до суду з поважних причин, справу може бути розглянуто за участю їх представників.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем винесено оскаржувану постанову у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів вважає висновок суду таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа від 05.07.2016 року у справі №447/2919/14-ц, 18.07.2016 року відкрито виконавче провадження ВП №51669512 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, починаючи з 25.09.2014 року до їх повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах у заявника виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з вересня 2014 року по липень 2016 року у розмірі 66 800 грн. 04 коп.

01.09.2016 року державним виконавцем у звязку з несплатою ОСОБА_2 аліментів накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2; заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Одним із заходів примусового виконання рішення суду є арешт майна боржника (п.1 ч.1. ст. 32 Закону).

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч.2 ст.57 Закону).

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 7, 8 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Згідно з ч.1,2,3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Отже, на час прийняття постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, тобто станом на 17.10.2016 року заборгованість ОСОБА_2 за аліментами, обрахована відповідно до законодавства, що регулює дані правовідносини, складала 66 800 грн. Зазначеного ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростував.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, при цьому права і свободи заявника не було порушено, державний виконавець діяв в межах вимог закону, зокрема ч.7 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги визнаються безпідставними, ухвала суду постановлена з дотриманням вимог закону і скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.303, 304 ,п.1 ч.2 ст.307, ст. 313, п.4 2 ч.1 ст.314, ст. 315, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді: