Справа №477/1523/15-ц 27.05.2016 27.05.2016 27.05.2016
Справа №477/1523/15 Головуючий першої інстанції Саукова А.А.
Провадження №22-ц/784/1325/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 20 червня 2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З кінця 2014 року вони фактично припинили шлюбні стосунки, через постійні сварки, протиріччя інтересів та уподобань, втративши почуття любові та взаємної поваги один до одного.

Посилаючись на те, що сім'я розпалася остаточно, примирення та подальше спільне проживання з відповідачем неможливе, позивач просила позов задовольнити, а шлюб зареєстрований 20 червня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Центрального районного управління юстиції міста Миколаєва Миколаївської області між нею та відповідачем розірвати, залишивши їй після розірвання шлюбу прізвище «ОСОБА_2».

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вважав, що сторони можуть примиритися і зберегти сім'ю, у зв'язку з чим просив надати строк для цього.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року провадження у справі зупинено та сторонам надано шестимісячний строк на примирення.

Ухвалою вищеназваного суду від 10 лютого 2016 року провадження у справі відновлено, а рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2016 року, оскільки примирення сторін не відбулося, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та можливість збереження сім'ї, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі. При цьому зазначав, що усі протиріччя і сварки між сторонами виникають лише через фінансові труднощі у сім'ї.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд вважав доведеним, що сім'я остаточно розпалася і не може бути збережена, оскільки позивач категорично не бажає цього, а наданий для примирення строк не привів до бажаного, у зв'язку з чим шлюб необхідно розірвати.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними. Водночас вважає, що судове рішення ухвалено без врахування положень ст.113 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, в силу ст.51 Конституції України, ст.ст. 21, 105, 110 - 112 СК України, шлюб, як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, охороняються державою.

Він може бути припинений внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

При розгляді справ про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, і обов'язково вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що передбачено ст.55 СК України.

Кожен з подружжя також має право припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України).

Згідно ст.112 СК України суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20 червня 2003 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Центрального районного управління юстиції міста Миколаєва Миколаївської області, про що зроблено запис за №118 (а.с.8).

Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4,5).

Звертаючись до суду з позовом, вимогу розірвати шлюб ОСОБА_2 обґрунтовувала відсутністю будь-якого взаєморозуміння з чоловіком та постійними сварками і, як наслідок, з кінця 2014 року сторони фактично припинили шлюбні відносини.

Відповідач належними та допустимими доказами зазначене не заперечив, не надав будь-яких доказів тому, що за час, наданий судом першої інстанції для примирення, зробив хоч які-небудь спроби до того і що є якісь позитивні зрушення у подружніх стосунках сторін.

За таких обставин та на підставі ст.ст.112,113 СК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим.

При цьому, ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, примушення одного з подружжя до збереження сім'ї, при наявності на це його категоричного заперечення, колегія суддів вважає порушенням вимог статей 24, 55 та 56 СК України.

Тому посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на бажання відновити сімейні стосунки не може бути достатньою підставою для відмови у розірванні шлюбу.

До того ж, аргументи відповідача щодо можливості збереження сім'ї є безпідставними, оскільки вжиті районним судом заходи до примирення сторін (ст.111 СК України) виявилися безрезультатними.

Посилання відповідача на те, що суд не з'ясував всі обставини по справі є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції залишив поза увагою вимогу позивача про залишення їй після розірвання шлюбу прізвища «ОСОБА_2», тому зазначене слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Так, згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

За ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище.

Позивач у зв'язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с.8).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що остання просить суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «ОСОБА_2» (а.с.2-3).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність доповнення резолютивної частини рішення суду першої інстанції вказівкою про залишення позивачу прізвища «ОСОБА_2», у зв'язку із чим судове рішення підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2016 року - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2016 року абзацом наступного змісту:

«Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 прізвище «ОСОБА_2»».

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2016 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина