Провадження № 2/127/658/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод в користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міского нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод в користуванні власністю, який в процесі судового розгляду уточнив, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач є власником квартири №10 в житловому будинку №79 по проспекту Космонавтів в м. Вінниці, згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2009 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_8 та позивачем та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №4013, право власності на яку зареєстровано за позивачем 23.12.2009 року за №735/7282 в книзі №157 КП «ВМБТІ».

За період з 2009 року по 2014 рік вказаний договір оспорювався в судах різних інстанцій, тому позивач разом із сімєю не міг вселитись у дану квартиру. Проте, в ході судового розгляду вищезазначений договір купівлі-продажу жодним органом не визнавався недійсним і не скасовувався.

Однак, 25.11.2014 року при виконанні державним виконавцем Вишенського В ДВС Вінницького МУЮ рішення суду про виселення з квартири №10 в житловому будинку №79 по проспекту Космонавтів в м. Вінниці ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11 позивачу стало відомо, що власником квартири є відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №470. Натомість до укладення спірного договору квартира належала відповідачу ОСОБА_5 на підставі мирової угоди від 15.01.2014 року, укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та затвердженої ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року.

Позивач вважає, що вищезазначений договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.05.2014 року, за яким покупцем квартири є ОСОБА_3, є недійсним, оскільки в момент вчинення правочину сторонами не було дотримано вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Окрім того, в даній квартирі продовжують проживати сторонні особи, що порушує законні права позивача як власника щодо володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.05.2014 року, за яким покупцем квартири є ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6; усунути перешкоди в користуванні належною позивачу на праві приватної власності квартирою №10 у будинку №79 по проспекту Космонавтів у м. Вінниці, шляхом примусового виселення з останньої ОСОБА_3 та інших осіб, які незаконно перебувають в квартирі, без надання їм іншого житла.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 до судового засідання не з'явились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, матеріалами цивільної справи Ленінського районного суду м. Вінниці №212/2-2532/11, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.04.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований в реєстрі за №1636, відповідно до якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_2, яка належала продавцю на підставі біржового контракту №904 купівлі-продажу нерухомості, виданного Вінницькою товарною універсальною біржею 05.08.1996 року, зареєстрованого «ВООБТІ» 20.08.1996 року, за реєстровим №735/7292, в реєстровій книзі №157 (а.с.72 т.2).

В послідуючому, між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири від 05.12.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за №4013, відповідно до змісту якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_1 придбав вищезазначену квартиру (а.с.6 т.1).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2013 року залишено без змін, у цивільній справі №212/2-2532/11 за позовом ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_10 до ОСОБА_8, ОСОБА_1, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_11, про визнання договорів купівлі-продажу нікчемними, позов задоволено, визнано нікчемним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим №1636 та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ВМБТІ» 09.06.2009 року; визнано нікчемним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, який укладений 05.12.2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №4013 та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ВМ БТІ» 23.12.2009 року (а.с.184-186 т.1).

В послідуючому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2013 року було скасовано та справу передано на новий розгляд (а.с.64-65 т.2), в результаті якого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2014 року залишено без змін, в задоволенні позову ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_10 до ОСОБА_8, ОСОБА_1, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_11, про визнання договорів купівлі-продажу нікчемними було відмовлено (а.с.66-68 т.2).

Разом з тим, незважаючи на скасування судом касаційної інстанції 06.11.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2013 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2013 року, до постановлення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2014 року, яке набуло законної сили 29.04.2014 року у цивільній справі №212/2-2532/11, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено мирову угоду від 15.01.2014 року, яка затвержена ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року у цивільній справі №127/31690/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частки квартири, відповідно до змісту якої за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.33-34 т.1).

Окрім того, із ОСОБА_12 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №19799443 від 01.04.2014 року, наданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 на вищезазначену квартиру на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року відбулась 17.02.2014 року (а.с.35 т.1).

А тому, в послідуючому між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріуального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №470 (а.с.30-32 т.1).

ОСОБА_13 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №30165668 від 28.11.2014 року, наданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року відбулась 16.05.2014 року (а.с.67 т.1).

Проте, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2015 року ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_14 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд (а.с.116 т.1), в результаті якого ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2015 року у цивільній справі №127/31690/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, позовну заяву залишено без розгляду (а.с.117 т.1).

Позивач та його представник в судовому засіданні як на підставу своїх вимог стверджували, що під час укладення оскаржуваного договору сторонами правочину не було дотримано вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, оскільки ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року, якою визнано за відповідачем ОСОБА_5 право власності на спірну квартиру та яка стала підставою для посвідчення оскаржуваного правочину, скасована, а відтак є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року недійсним.

Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача та його представника, оскільки згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В той час, як з матеріалів справи достеменно вбачається, що на момент укладення оспорюваного позивачем правочину 16.05.2014 року, який не був його стороною, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно саме за продавцем ОСОБА_5 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року, яка на момент укладення правочину була чинною та ніким не скасована. Тобто, на момент укладення оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_5 був законним власником відчужуваної квартири та наділений повною цивільною дієздатністю, воля сторін правочину була спрямована на настання реальних правових наслідків передбачених правочином, відповідно до ст.ст.208, 209, 210 ЦК України останній було вчинено у письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано у відповідному Державному реєстрі.

ОСОБА_13 ч.5 ст.12 ЦК України та п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується. І законною підставою для задоволення позову для витребування у нього майна можуть бути лише встановлені судом обставини, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно.

А тому, з огляду на вищевикладене та в силу частини 1 статті 388 ЦК України, відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири АДРЕСА_2, оскільки придбав майно за відплатним договором у відповідача ОСОБА_5, який де-факто не мав права його відчужувати, про що відповідач ОСОБА_3 як набувач не знав і не міг знати.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_13 ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Разом з тим, згідно п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У звязку із цим слід розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, спосіб захисту права, що обрав позивач, шляхом пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, не відповідає способу захисту передбаченому законом.

Окрім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься іпотечний договір від 13.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №740, відповідно до змісту якого іпотекодавець ОСОБА_3 передав в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_15 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3, як забезпечення виконання зобовязання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 13.08.2014 року, укладеного між сторонами цього договору та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6А та зареєстрованого в реєстрі за №738 на суму 120 000 грн., що на день укладення договору позики становила еквівалент суми 10 000 дол. США, зі строком повернення не пізніше 30.12.2014 року (а.с.82-85, 86-87). У звязку з посвідченням даного договору іпотеки на майно, зазначене в договорі, а саме квартиру АДРЕСА_3, накладено заборону відчуження до припинення договору іпотеки, яка триває і до сьогодні, що підтверджується Витягом актуальної інформації про державну реєстрацію обтяження від 13.08.2014 року (а.с.71 т.2).

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню.

Оскільки, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, є похідними від первісних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в задоволенні яких судом було відмовлено, то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід також відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст.11, 12, 15, 16, 203, 215, 316, 317, 321, 640 ЦК України, ст.ст.3-4, 10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: