АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________ Справа № 635/5555/15-ц Головуючий І інстанції Панас Н.Л.
Провадження: 22-ц/790/4281/16 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Коваленко І.П., Довгаль А.П.,

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4, третя особа: відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського районного управління юстиції Харківської області про визнання правочину недійсним та перевод прав та обовязків покупця, -

встановила:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на праві особистої приватної власності належить 61/100 частка домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Південне вул. Фрунзе, 16. 39/100 часток цього домоволодіння належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування. В січні 2014 року вона отримала заяву ОСОБА_1, якою вона повідомляла про свій намір продати належну їй частку домоволодіння. Оскільки вона має право переважної купівлі, 31 січня 2014 року вона надіслала на імя приватного нотаріуса ОСОБА_4 лист, що має намір придбати належну ОСОБА_1 частку спірного домоволодіння. У грудні 2014 року їй стало відомо про те, що ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір дарування належної їй частки домоволодіння. Вважає, що цей правочин є удаваним, оскільки фактично між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу.

Просила визнати договір дарування 39/100 часток домоволодіння № за адресою: Харківський район, Харківська область, м.Південне вул. Фрунзе, 16 з відповідною часткою надвірних будівель, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим №1110, удаваним правочином, скасувати державну реєстрацію прав власності на підставі цього договору на імя ОСОБА_3 та перевести на неї права та обов'язки покупця.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір дарування 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних будівель, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим №1110 удаваним правочином. Визнано, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 30 липня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних будівель. Визнано договір купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних будівель, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в частині покупця ОСОБА_3 - недійсним. Визнано державну реєстрацію прав власності на 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних споруд №14804777 від 30 липня 2014 року на імя ОСОБА_3 недійсною. Переведено права та обов'язки покупця 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних споруд на ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних споруд. Передано ОСОБА_3 96 000 грн. внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок Територіального Управління Державної судової адміністрації України в Харківській області квитанціями №25 від 02 березня 2016 року та №24 від 04 березня 2016 року, як грошову суму, яку за договором купівлі-продажу 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних споруд повинен сплатити покупець. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 96 000 грн., сплачених нею, як покупцем за договором купівлі - продажу 39/100 часток домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області з відповідною часткою надвірних споруд, у зв'язку з визнанням недійсним вказаного договору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 770, 94 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 770, 94 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не в повному обсязі з»ясовані усі обставини справи, що мали значення для вірного вирішення спору. Висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на дійсних обставинах, тому не вірно було задоволено позов ОСОБА_2 Суд необґрунтовано вважав договір дарування удаваним правочином.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано державним нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 22 листопада 2000 року за реєстровим №1756 належить 66/100 часток домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Південне вул. Фрунзе, 16 з відповідною часткою надвірних будівель (а.с.11).

На підставі договору дарування, укладеного 22 квітня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстровим №3- 1485 ОСОБА_1 належало 34/100 часток домоволодіння за адресою : Харківська область, Харківський район, м.Південне вул. Фрунзе, 16 з відповідною часткою надвірних будівель (а.с.108).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виділ частки домоволодіння, визначення порядку користування земельною ділянкою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_6І І. були виделені в натурі їх частки у спірному домоволодінні та встановлений порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Південне, вул.Фрунзе, 16 (а.с.111-113).

27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим №2965 була посвідчена заява ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про те, що вона має намір продати належну їй частку домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області (а.с.8).

Судовим розглядом встановлено, що зазначену заяву позивач отримала у січні 2014 року і 31 січня 2014 року, тобто у строк, встановлений діючим законодавством, надіслала на адресу приватного нотаріуса заяву про намір придбати належну ОСОБА_1 частку у спірному домоволодінні (а.с.9, 39).

23 липня 2014 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3ГІ. був укладений договір про наміри та завдаток №00230714-7А, згідно з яким ОСОБА_1 зобов'язується продати, а ОСОБА_7 зобов'язується купити належні ОСОБА_1 39/100 часток домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Південне, вул.Фрунзе, 16 за 96 000 грн., що еквівалентно 8 000 доларів США. ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_7 завдаток у розмірі 3 600 грн., що еквівалентно 300 доларам США. Сторони домовились укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу до 03 серпня 2014 року.

30 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим №1110, був посвідчений договір дарування, яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_7 39/100 часток домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Південне, вул.Фрунзе, 16 з відповідною часткою надвірних будівель.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування від 30.07.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 фактично уклали договір купівлі продажу спірного домоволодіння. З урахуванням наявності заяви ОСОБА_2 про намір придбати у ОСОБА_1 належну останній частку спірного домоволодіння, а також те, що ані ОСОБА_1 ані ОСОБА_3 у судовому засіданні не було надано суду належних та допустимих доказів правомірності укладення між ними договору купівлі-продажу належної ОСОБА_1 частки домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Південне, вул. Фрунзе, 16, суд прийшов до висновку, що договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 30 липня 2014 року є недійсним в частині покупця - ОСОБА_3

Колегія суддів з такими висновками рішення суду не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст.303 ЦК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Отже, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести : факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Проте, суд першої інстанції, задовольняючи позов та визнаючи удаваним договір дарування від 30.07.2016 року, не встановив та не вказав у рішенні, яка правова природа даного удаваного правочину, а виходив лише із того, що 23.07.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір наміру та завдатку. Таким чином, укладаючи договір дарування сторони насправді вчинили договір купівлі - продажу.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначаючи, що договір дарування є удаваним правочином, позивачка посилалась на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір купівлі - продажу, так як до якого укладанню передував договір наміру та завдатку укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7

ОСОБА_1 проти даного факту заперечувала. Зазначала, що нею добровільно було укладено договір дарування, умови договорів були зрозумілі та роз'яснені нотаріусом.

ОСОБА_7 також заперечувала факт укладання договору купівлі продажу.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що укладаючи договір дарування від 30.07.2014 року ОСОБА_1 діяла за своїм волевиявленням, яке відповідало її внутрішній волі.

Також, судова колегія враховує той факт, що позивач ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного нею правочину та не довела того, що волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним та не відповідало її волі. Не надано доказів того, що відповідач укладаючи договір дарування частини спірного будинку не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним в той же час просить перевести на неї права покупця за договором, стверджує, що вона має право переважної купівлі 39/100 частин домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Південне, вул.Фрунзе, 16. Проте, відповідно діючого законодавства не можливо здійснювати перевід права покупця при укладання сторонами договору дарування.

З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2013 року була посвідчена заява ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про те, що вона має намір продати належну їй частку домоволодіння №16 по вул. Фрунзе у м. Південне Харківського району Харківської області, договір дарування ОСОБА_1 було укладено 30.07.2014 р.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_1 дотрималась порядку щодо права переважної покупки співвласниками. У позивача ОСОБА_2 було достатньо часу для оформлення правочину щодо купівлі у ОСОБА_1 належної їй частини спірного домоволодіння, однак ОСОБА_2 необхідних дій для його вчинення не здійснили.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідних доказів, які б підтверджували, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично укладено договір купівлі-продажу, а не договір дарування позивач суду не надав.

Крім того, позивачем не доведено наявності порушень ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України при оформленні оспорюваного договору та порушення його прав.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору дарування удаваним.

Також, судова колегія враховує той факт, що ОСОБА_3 яка є добросовісним набувачем права власності на 39/100 частин спірного домоволодіння, іншого житла не має.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді