Справа № 2-1430/11
Провадження № 22-ц/779/527/2016
Головуючий у 1 інстанції
Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 21 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 25.02.2010 року до участі у справі в якості відповідача було залучено ОСОБА_4

Справа неодноразово була предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2014 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.10.2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2014 року по даній справі скасовано в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на земельну ділянку та садовий будинок, визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього майна, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення залишені без змін.

У своїй ухвалі суд касаційної інстанції зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції не встановили всіх фактичних обставин справи та не визначили правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних відносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу садового будинку та земельної ділянки, площею 0,0723 га, що розташовані по вул. Квіткова, 20 у садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.74-76 т.3).

Після скасування рішень судів в цій частині позивач остаточно уточнив позовні вимоги та просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, укладений між відповідачами 16.11.2009 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0723 га по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, укладений між відповідачами 16.11.2009 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаних садового будинку та земельної ділянки; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаних садового будинку та земельної ділянки; стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати (а.с.135-139 т.3).

Останньою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року було скасовано ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області в частині вирішення спору з приводу поділу між сторонами садового будинку та земельної ділянки і визнання недійсним договорів купівлі-продажу зазначеної нерухомості та передано справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду. При цьому в ухвалі зазначено, що при розгляді справи апеляційний суд не перевірив та не навів належних і допустимих доказів участі позивача у придбанні спірної земельної ділянки та зведенні на ній садового будинку, а також не встановив обсягу такої участі. Крім того апеляційний суд дійшов передчасного висновку про застосування до спірних правовідносин норм Сімейного кодексу України та не встановив, коли будівництво садового будинку було завершено.

Оскаржуваним заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4О про визнання недійсним договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки та визнання права власності задоволено частково.

Визнано недійсним в 1/2 частині договір купівлі-продажу садового будинку по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області від 16 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за №3082.

Визнано недійсним в 1/2 частині договір купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області від 16 листопада 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за №3078.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, загальною вартістю 152 072 грн. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0723 га, яка розташована по вул. Квіткова, 20 в садовому товаристві «Ватра» в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області, загальною вартістю 12 081, 33 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказала, що у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем проживала з 1998 року до 2000 року, але без ведення спільного господарства, бюджету та побуту, а з 1999 року по 2008 рік категорично заперечує сумісне проживання. Право власності на спірний обєкт набуто відповідачем у листопаді 2009 року, а якщо спірне майно було набуте жінкою до 01.01.2004 року (набуття чинності СК України), під час перебування нею у фактичних шлюбних відносинах, без спільного бюджету та установленого побуту з партнером (позивачем), то право спільної сумісної власності на це майно, згідно ст. 74 СК України, у позивача не виникає. Сам факт проживання чоловіка та жінки сімєю без реєстрації шлюбу не створював правових наслідків щодо майна, набутого у період до 01.01.2004 року.

На думку апелянта, факт фінансової участі позивача в покупці спірного майна та розміру його частки в цій покупці залишився недоведеним. Та незважаючи на це суд вирішив, що 500 доларів США становить 50% вкладу позивача в покупку спірного майна. Проте не вказав, в якому саме: спірній ділянці чи спірному будинку.

Також зазначила, що позивач не надав суду жодного фінансового документа, який би підтверджував придбання ним будівельних і розхідних матеріалів. У апелянта в свою чергу наявні фінансові документи на придбання будівельних матеріалів на суму еквівалентну приблизно 11 000 доларів США, в гривневих цінах на час здійснення покупки, починаючи з 1997 року. Документи про доходи позивача в матеріалах справи теж відсутні. Отже, твердження позивача про трудову і фінансову участь у створенні спірного майна на підставі неперевіреної інформації наданої суду особами сумнівної репутації, не може братись до уваги. Так, на думку апелянта, факт участі позивача у створенні спірного майна залишився недоведеним.

Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні всіх позовних вимог.

В останнє судове засідання апелянт ОСОБА_3, її представник та відповідач ОСОБА_4 не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному суду розглядати справу.

Позивач та його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, оскільки вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, заперечення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2-4 ст.60 ЦПК України Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положенням ч. 1 ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з середини 1997 року до середини 2008 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

У будь-якому іншому шлюбі сторони на час спільного проживання не перебували (а.с.92 т.1, а.с.117 т.2).

11 липня 1997 року на імя ОСОБА_3 придбано земельну ділянку площею 0,0723 га, надану для ведення садівництва, з незакінченим будівництвом садовим будинком по вул. Квіткова, 20 у садовому товаристві «Ватра» у с.Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області за 138 гривень. (а.с.62, 90 т.1). 01 листопада 2000 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку (а.с.17 т.1).

З 1998 року по 2004 рік сторонами добудований садовий будинок на придбаній земельній ділянці, який введений в експлуатацію у 2009 році та право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_3, про що свідчить рішення сільської ради від 27 жовтня 2009 року (а.с.142 т.2).

16.11.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладені договори купівлі-продажу спірних садового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_5 (а.с. 42, 56, 58-59 т.1, 144-145 т.2).

Відомості про трудову діяльність позивача містяться у його трудовій книжці (а.с.147-148 т.1).

Задовольняючи частково позов, суд виходив з положень ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 65 СК України з того, що позивач та відповідач ОСОБА_3 у період проживання однією сім»єю, вели спільний побут, мали спільний бюджет, за рахунок спільних коштів та трудових зусиль придбали земельну ділянку та побудували будинок, а відповідач ОСОБА_3 продала це майно в цілому своєму синові ОСОБА_6

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність").

Рішенням Тисьменицького районного суду від 04 жовтня 2014 року встановлений факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з середини 1997 року до середини 2008 року без реєстрації шлюбу. При цьому сторони не перебували у будь-якому іншому шлюбі. Цей факт, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили саме в цій частині, так як залишене без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанції.

У своїх правових позиціях, висловлених у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135 цс13, які є обовязковими до застосування судами України, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність") тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Оскільки земельна ділянка по вул. Квіткова, 20 у садовому товаристві «Ватра» була придбана 11.07.1997 року, то суд правильно застосував до спірних відносин положення ст. 17 Закону України «Про власність».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет. Факти свідчать також про те, що вони, обєднавши свої кошти, спільно придбали у липні 1997 року земельну ділянку по вул. Квіткова, 20 у садовому товаристві «Ватра», на якій був розташований обєкт незавершеного будівництва - будинок.

З 1997 року по 2004 рік за рахунок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як сімї, їхніх спільних та індивідуальних трудових зусиль, будинок був добудований.

Це підтвердили свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Факт придбання ОСОБА_1 будівельних матеріалів для добудови спірного садового будинку підтверджується наданими позивачем в апеляційну інстанцію відповідних товарних чеків, квитанцій та показаннями свідків, яких наймав позивач для виконання будівельних робіт. А поскільки між сторонами не було домовленості про розподіл часток у спільному майні, то такі частки сторін слід вважати рівними.

Однак, оскільки будинок був введений в експлуатацію 27.10.2009 року, то в цій частині спірні правовідносини регулюються також і положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України, згідно із якою, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При цьому, колегія суддів, з урахуванням положень ч. 2 ст. 214 ЦПК України, враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка є обов'язковою і викладена у постанові від № 6-97 цс 11 від 20.02.2012 року, щодо застосування правової норми у сімейних правовідносинах, відповідно до якої для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Такий факт встановлений рішеннями судів.

Беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що земельна ділянка була придбана, а спірний будинок був споруджений за особисті кошти ОСОБА_3, відповідачами не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивач та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, внаслідок обєднання грошових вкладень придбали земельну ділянку, на якій шляхом спільних трудових зусиль побудували будинок. Тому це спірне майно є обєктом права спільної сумісної власності, а позивач має право власності на 1/2 частку цього майна. По суті ухвалене правильне рішення. Той факт, що суд помилково не застосував при поділі будинку положення ст. 74 СК України, не врахувавши момент введення в експлуатацію будинку, не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду. Жодних нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли б вплинути на рішення, не надано. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів по справі.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_11