16.03.2016 Справа № 363/4755/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобовязань по поверненню грошових коштів, в звязку з чим порушує питання про стягнення заборгованості та 3% річних розмірі в розмірі 4 115,07 доларів США та судові витрати.

Представник позивача в суді позов підтримала з викладених у ньому підстав, посилаючись на збільшення курсу долара на час розгляду справи, просила стягнути з відповідачки 4 115,07 доларів США, що еквівалентно 109 090 грн. 50 коп.

Відповідачка, вважається такою, що повідомлена про розгляд справи на підставі ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не відомі.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів у заочному порядку.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2012 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачеві (позичальникові) грошові кошти в сумі 4 000 доларів США, а та зобовязалася у строк до 05 листопада 2012 року повернути позивачу зазначену суму.

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаних сумах.

Відтак грошове зобовязання відповідачки перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачкою, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

В судовому засіданні досліджено оригінал письмової розписки згідно ст. 138 ЦПК України.

Разом з тим одержані кошти у встановлений строк відповідачка не повернула й заходів до цього не вживає.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Невиконання умов, визначених змістом зобовязання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Крім того згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі встановлено, що відповідачка договірні зобовязання не виконала, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму заборгованості.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно розяснень даних в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальноювартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України в справі №5-77цс14).

Таким чином підстав для стягнення боргу в іноземній валюті судом не встановлено, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про визначення розміру стягнення, суд виходить з основної суми заборгованості 4 000 доларів США та3% річних за прострочення сплати грошових коштів за період з 06 листопада 2014 року по 21 жовтня 2015 року в розмірі 115,07 доларів США, яка станом на час розгляду справи згідно ст. 533 ЦК України за курсом НБУ України еквівалентна 109 090грн. 50 коп.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню.

Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідачку.

На підставі викладеного і керуючись 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 суму боргу за борговою розпискою від 05 листопада 2012 року в розмірі 109 090 грн. 50 коп., а також судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 941 грн. 79 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 250 грн., а всього 115 282 (сто п'ятнадцять тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 29 (двадцять девять) коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя