Справа № 369/7290/16-ц
Провадження № 2/369/3303/16
19.12.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Дуплій Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
У серпні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 09 червня 2013 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Від шлюбу мають дитину - дочку ОСОБА_3 До шлюбу вона мала у власності квартиру АДРЕСА_1. Проте 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2, діючи від її імені та виключно в її інтересах, уклав договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, отримавши грошову суму у розмірі 312 516. 00 грн. Вважає, що відповідач не мав права розпоряджатися даними коштами на власний розсуд, оскільки вони є її особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. На сьогоднішній день шлюб між ними розірвано, проте відповідач досі не повернув належні їй кошти. Тому змушена була звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
Просила суд визнати її особистою приватною власністю грошову суму у розмірі 312 516, 00 грн., яка була отримана відповідачем ОСОБА_2 як представником продавця (ОСОБА_1) внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову суму у розмірі 312 516, 00 грн; удові витрати покласти на відповідача.
У судове засідання позивачка та її представник не з'явилися. Представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
У судовому засідання відповідач та його представник не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
У зв'язку з чим суд з урахуванням заяви представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів та відповідно до положень ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
При розгляді справи судом встановлено, що з 09 червня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3.
Від сумісного проживання мають доньку - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4.
16 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» та ОСОБА_1 укладено договір №16-1610/2013-1 про участь у Фонді фінансування будівництва, за яким ОСОБА_1 передала 259 308,00 грн ТОВ «ФК» Житло-Капітал» з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_4.
14 жовтня 2014 року ОСОБА_2, діючи від імені ОСОБА_1 та виключно в її інтересах, уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3.
Пунктом 1 договору визначено, що вищезазначена квартира належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 16 червня 2014 року за індексним номером 23059933 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2014 року за номером 6025596, згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23060034 від 16 червня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.
Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2014 року вбачається , що продаж вчинено за 312 516, 00 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору, представник продавця своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку та відсутністю будь-яких претензій до покупця.
Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
За змістом ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка також є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
Таким чином поділу підлягає майно, набуте подружжям з моменту реєстрації шлюбу по дату набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, за винятком майна, яке хоч і було набуто за час шлюбу, але є особистою власністю одного з подружжя.
Згідно п.1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини є майно, набуте нею до шлюбу.
Даним майном кожен із подружжя має право самостійно володіти, користуватися і розпоряджатися. При розподілі спільної власності подружжя і визначенні їх часток, це майно враховуватись не буде.
Визначення конкретного майна, що належало кожному з подружжя до шлюбу (дошлюбне майно), підтверджується відповідними документами, які свідчать про набуття його до шлюбу, або свідченнями свідків і спорів, як правило, не викликає..
З огляду на викладене, те, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 до шлюбу та спільного проживання з ОСОБА_2, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача. У судове засідання відповідач не з'явився та не надав доказів на спростування доводів позивачки щодо належності даного майна, вкладення ним особистих коштів чи коштів подружжя, передачі отриманих коштів, тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.
Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих від реалізації квартири ОСОБА_1, у розмірі 312 516, 00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином, з відповідача підлягають стягненню 3125,12 грн судового збору на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 57, 60, 70, 71, 114 Сімейного кодексу України, ст.ст. 182, 331, 373. 375, 376 ЦК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, грошові кошти у розмірі 312 516. 00 грн. (триста дванадцять тисяч п'ятсот шістнадцять грн.) та судовий збір у розмірі 3125,16 грн. (три тисячі сто двадцять п'ять грн. 16 коп.).
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Києво-Святошинський районний суд Київської області. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя Н.С.Пінкевич