Справа № 523/3488/14-ц
Провадження №2/523/3181/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. Суворовський районний суд міста Одеси

у складі:

головуючого судді Пепеляшкова О.С.

при секретарі Лапчинській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в залі суду № 18 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України - про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами в яких зазначила, що з 18.07.2012р. між нею та відповідачем було укладено контракт за умовами якого вона була призначена на посаду директора Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Під впливом тиску та погроз нею, 21.01.2014р. була написана заява про її звільнення за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. Вважаючи, що заява від 21.01.2014р. була нею написана без її волевиявлення та під впливом тиску, вона 26.02.2014р. звернулася до генерального директора ДП «Інформаційний центр» із заявою в якій повідомила про відсутність добровільної згоди на припинення трудових відносин та просила розглянути питання щодо скасування наказу про її звільнення. Незважаючи на її звернення, її було звільнено з займаної посади. Посилаючись на зазначені обставини та вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_1 просить скасувати наказ №38-к від 27.01.2014р. про припинення трудового договору та її звільнення, просить поновити її на посаді директора Одеської філії ДП «Інформаційний центр», стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 вимоги позову підтримали та зазначили, що позивач була вимушена написати заяву про звільнення в зв'язку з психологічним тиском, який був вчинений з боку головного фахівця ДП «Інформаційний центр», який 16.01.2014р. приїхав до Одеського філіалу нібито для проведення комплексної перевірки, яка ним проведена не була, проте було зазначено про необхідність звільнення з займаної посади з попередженням про погіршення умов її роботи у випадку не надання такої згоди. Позивач в судовому засіданні посилалась на те, що під час написання заяви про звільнення вона перебувала у пригніченому емоційному стані внаслідок тиску на неї з боку головного фахівця ДП «Інформаційний центр».

До суду представник відповідача не з'явився, ліквідаційна комісія Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України повідомлялась про час та місце розгляду справи за адресою підприємства, причини неявки суду повідомлені не були.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, при звільненні ОСОБА_1 не допускалися порушення трудового законодавства, пред'явлені вимоги є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Суд, заслухавши позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 та ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 18.07.2012року було укладено контракт, за умовами якого ОСОБА_1 була призначена на посаду директора Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» МЮУ з 18.07.2012р.

Наказом № 38-К від 27.01.2014р. по ДП «Інформаційний центр» МЮУ ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 28.02.2014р. за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Копія наказу була вручена ОСОБА_1 04.02.2014р. Підставою звільнення стала заява ОСОБА_1 від 21.01.2014р. про її звільнення за згодою сторін. До часу отримання наказу про звільнення та до 10.02.2014р. ОСОБА_1 продовжувала працювати на займаній посаді. З 10.02.2014р. по 28.02.2014р. ОСОБА_1 перебувала у черговій відпустці.

Не погоджуючись з звільненням, ОСОБА_1 27.02.2014р. звернулася до відповідача із заявою в якій зазначила, що надана нею згода на звільнення від 21.01.2014р. не відповідає її волевиявленню та була написана під тиском та під час її написання вона знаходилась в стані стресу, викликаному тиском на неї з боку ОСОБА_3, який вимагав написати таку заяву.

Вказана обставина вимагання ОСОБА_3 та тиском на позивача, щоб остання писала заяву про її звільнення, підтверджується поясненнями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 та самого позивача ОСОБА_1, допитаної в якості свідка з її згоди, дослідженими в порядку ст. 183 ЦПК України поясненнями свідків ОСОБА_5 й ОСОБА_6, частково дослідженими в порядку ст. 183 ЦПК України поясненнями свідка ОСОБА_3

Суд критично відноситься до досліджених в порядку ст. 183 ЦПК України поясненнями свідка ОСОБА_3 в частині відсутності висловлювання будь-яких погроз та пропозицій на звільнення ОСОБА_1, як таких, що спростовуються тим, що будь-яких дій пов'язаних з проведенням перевірки цей свідок не здійснював, що фактично було підтверджено самим ОСОБА_3 Разом з тим ОСОБА_3, плутаючись у своїх поясненнях, не зміг пояснити мети свого приїзду до Одеської філії. Крім того, згідно проведеного висновку судової почеркознавчої експертизи № 621 від 23.07.2015р. було встановлено, що заява від 21.01.2014р. про звільнення за згодою сторін була написана ОСОБА_1, яка під час її написання знаходилася в незвичному психологічному стані.

Таким чином судом встановлено на виконання вимог суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 20.04.2016р., встановив, що психологічний стан позивача під час написання нею заяви про звільнення був пов'язаний саме з тиском з боку адміністрації ДП «Інформаційний центр».

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», - судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Скасовуючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.10.2015р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.12.2015р. та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції суд касаційної інстанції у своїй ухвалі від 20.04.2016р. звернув увагу на те, що задовольняючи позовні вимоги, суди не врахували, що згоди власника про анулювання домовленості про припинення трудового договору не було. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 більш ніж через місяць після написання заяви про звільнення звернулась до генерального директора із повідомленням, що вона написала її під впливом тиску.

Оцінюючи вказану підставу, суд виходить з наступного.

Пізніше, в своїй постанові від 26.10.2016р. по справі за № 6-1269цс16 Верховний суд України дійшов до правового висновку про те, що оскільки однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України), то відповідно у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Проте сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 написала заяву про звільнення її з посади директора ОФ ДП «Інформаційний центр» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Проте за обставинами встановленими судом така заява була написана без вільного волевиявлення, про що нею було зазначено у заяві від 27.02.2014р. на ім'я генерального директора, в якій вона просила не враховувати подану заяву про звільнення, оскільки її було написано під тиском без її волевиявлення - тобто домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою між сторонами не існувала, що волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення не існувала та працівник заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

За таких обставин суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України не можна вважати законним, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Оскільки, звільнення позивача суд визнає таким, що відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, то наказ про звільнення №38-К від 27.01.2014 р. слід визнати незаконним та скасувати.

Як було роз'яснено в п.18 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що наказом ДП «Інформаційний центр» №513 від 28.07.2015р. було закрито філії ДП «Інформаційний центр» МЮУ в зв'язку з їх ліквідацією. Наказом ДП «Інформаційний центр» №534 від 28.08.2015р. було затверджено штат Одеської філії ДП «Інформаційний центр», який був введений в дію з 01.09.2015р., яким були

затверджені 2 штатні одиниці - бухгалтер та юрисконсульт, які фактично не виконують свої посадові обов'язки, оскільки перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Отже, з урахуванням зазначених вище обставин, ОСОБА_1 не може бути поновлено на посаді директора Одеської філії в зв'язку з його закриттям та відсутністю правонаступництва, а відтак її слід вважати звільненою за скороченням штату з 01.09.2015р.

На підставі наказу Міністерства юстиції України № 258/7 від 11.09.2015р. ДП «Інформаційний центр» МЮУ припинено шляхом його ліквідації, з утворенням ліквідаційної комісії Держінформ'юсту.

Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином з відповідача в особі ліквідаційної комісії слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03 2014 р. по 01.09.2015р.у розмірі 247 196,50 грн., виходячи із розрахунку відповідно до постанови КМ України від 08.02.1995 р. №100, згідно якого нарахування виплат що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно представленої з ОФ ДП «Інформаційний центр» довідки, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на час її звільнення складала 525,95 гривень. Кількість робочих днів за період з 01.03.2014 р. по 01.09.2015р. становить 470днів. З врахуванням середньоденного заробітку ОСОБА_1 сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається шляхом складання заробітної плати за останні два повних місяці роботи, діленням зазначеної суми на кількість робочих днів, та помноженою на кількість днів вимушеного прогулу (14100,00грн. + 7990,00грн.)/42р.дн.)х470дн.)= 247196,50 грн.

В силу положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути несплачений судовій збір в розмірі 2 471,96 гривень.

Керуючись статями 1, 10, 11, 60, 61, 88, 183, 212-215, 218, 294, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ № 38-К від 27.01.2014р. державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про припинення трудового договору.

Вважати ОСОБА_1 звільненою з посади директора Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Одеської філії ДП «Інформаційний центр» з 01.09.2015р.

Стягнути державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 247 196,50 гривень.

Стягнути з державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в особі ліквідаційної комісії на користь держави судовий збір в розмірі 2 471,96 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя