Справа № 139/1007/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої судді Тучинської Н.В.

при секретарі судового засідання Хонькович Л.І.

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та Обухівської сільської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 1968 року помер батько позивача ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Берлядка (колись Петрівка) по вул. Покровській (колись Леніна), 48 Мурованокуриловецького району Вінницької області. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5, крім позивача, є ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4. Бажаючи оформити свої спадкові права житловий будинок, але не маючи правовстановлюючого документа на прізвище спадкодавця, позивач 08 вересня 2016 року звернулася до суду з відповідним позовом. В ході судового розгляду було встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16 червня 1988 року власником житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 13 лютого 1991 року був ОСОБА_8 - чоловік відповідача у справі. 07 грудня 2013 року ОСОБА_9 помер, а спадкоємцем першої черги за законом є ОСОБА_4, яка спадщину прийняла.

Вважаючи, що свідоцтво про право власності на житловий будинок по вул. Покровській, 48 в с. Берлядка Мурованокуриловецького району на імя ОСОБА_9 є незаконним, виданим всупереч нормам закону та таким, що сутєєво порушує її права як одного із спадкоємців першої черги за законом ОСОБА_5, ОСОБА_1 01 листопада 2016 року звернулась до суду з цим позовом та просила: визнати недійсним та скасувати свідоцтво, видане Обухівською сільською радою 13 лютого 1991 року, про право особистої власності на житловий будинок та визнати за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок, що знаходиться в с. Берлядка (раніше Петрівка) по вул. Покровській (раніше Леніна), 48 Мурованокуриловецького району.

В ході судового розгляду 13 грудня 2016 року позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 99) і підтримала лише вимогу про визнання недійсним та скасування свідоцтва, виданого Обухівською сільською радою 13 лютого 1991 року, про право особистої власності на житловий будинок по вул. Покровській (раніше Леніна), 48 Мурованокуриловецького району.

Позивач у судовому засіданні підтримала зменшену позовну вимогу і в судовому засіданні 09 грудня 2016 року суду пояснила, що її мати померла у 1967 році, а батько ОСОБА_5 - 03 вересня 1968 року. На той час їй було 11 років. Після його смерті вона з братом ОСОБА_6, якому на той час було 5 років, ще рік проживали у будинку батьків. Старша сестра, ОСОБА_4 оформила щодо них опіку, а через рік віддала їх обох до інтернату. Після інтернату вона повернулась назад до будинку батьків, однак сестра одразу віддала її заміж, не питаючи згоди. З першим чоловіком вона дуже швидко розлучилася, а з часом зустріла свого теперішнього чоловіка, з яким на початку 80-их років виїхали на заробітки до Якутії. З 2003 року вона із сімєю проживає у м. Хмільник. У батьківському залишилася проживати старша сестра ОСОБА_4 зі своєю сімєю. Вона, її брат ОСОБА_6, старша сестра ОСОБА_7 постійно періодично збиралися в батьківському домі, відвідували і доглядали їх могили. Останнім часом діти ОСОБА_4 все частіше висловлювали своє незадоволення, зокрема, її присутністю, почали заявляти, що вона не має ніяких прав на цей будинок. Вона ж вважає, що, оскільки на момент відкриття спадщини на батьківський будинок була малолітньою, має право на частку у цій спадщині, а тому з відповідним позовом звернулася до суду. В ході розгляду цивільної справи їй стало відомо, що на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 13 лютого 1991 року власником батьківського будинку чомусь став ОСОБА_8 - чоловік її сестри ОСОБА_10. 07 грудня 2013 року ОСОБА_9 помер, а спадщину після нього прийняла ОСОБА_4 Вважає, що сільська рада не мала права видавати свідоцтво про право власності на житловий будинок, який побудував її батько ОСОБА_5, на прізвище сторонньої особи.

Представник відповідача Обухівської сільської ради у судовому засіданні позовну вимогу ОСОБА_1 визнала і пояснила, що у сільській раді рішення про визнання права особистої власності на житловий будинок за ОСОБА_9 відсутнє. Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 13 лютого 1991 року на прізвище ОСОБА_9 було видано на підставі рішення Мурованокуриловецької районної ради від 16 червня 1988 року, яким виконкоми сільських рад було зобовязано оформити право власності на житлові будинку у селах і вдати їх власникам відповідні свідоцтва. Очевидно, в той час свідоцтво видавалося без дослідження всіх обставин. Згідно погосподарських книг головою двору в с. Петрівка вул. Покровська (колись Леніна), 48 після смерті ОСОБА_5 усі роки була ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5, прізвище у першому шлюбі Домбровська) ОСОБА_11, в тому числі і станом на 1991 рік, коли було видано свідоцтво.

Відповідач ОСОБА_4 у судові засідання, призначенні на 08 листопада, 23 листопада 2016 року, 09 грудня та 13 грудня 2016 року не зявилася. Про судові засідання призначені на 23 листопада 2016 року та 09 грудня 2016 року ОСОБА_4 була повідомлена належним чином (а.с. 52, 54), проте в суд не зявилася і не подала суду заяви про розгляд справи за її відсутності. Судом було ухвалено про розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_4

Допитана судом як свідок ОСОБА_7 сестра позивача та відповідача пояснила суду, що на початку 50-их років їх батько ОСОБА_5 побудував будинок в с. Петрівка по вул. Леніна, 48 і вони переселилися до нього. Вона вийшла заміж і пішла з дому, а батьки з дітьми залишилися. Після смерті батьків сестра ОСОБА_4 (тепер ОСОБА_4) оформила над малолітніми ОСОБА_1 і ОСОБА_6 опікунство, але через рік віддала їх до дитбудинку. Вважає, що ОСОБА_1 має право на частку у батьківському будинку, а ОСОБА_8 не міг мати права власності на будинок їх батька.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, враховуючи положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд прийшов до висновку, що з урахуванням норм чинного законодавства та законодавства яке діяло на час виникнення спірних правовідносин позовна вимога ОСОБА_1 підлягає до задоволення виходячи з наступного:

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15.

Відповідно до свідоцтва про одруження (а.с. 13) та свідоцтва про народження (а.с. 12), батьками позивача були ОСОБА_5 та ОСОБА_12.

Повторним свідоцтвом про смерть, виданим 10 червня 2016 року (а.с. 11) стверджується, що 05 жовтня 1967 року померла мати позивача ОСОБА_12.

03 вересня 1968 року помер батько позивача ОСОБА_5, що доводиться повторним свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 351746 (а.с. 10).

З архівного витягу із протоколу засідання правління колгоспу ім. Маленкова в с. Петрівка від 17 квітня 1953 року (а.с. 21) вбачається, що ОСОБА_5 як члену колгоспу було виділено 0,30 га із колгоспної землі під будівництво житлового будинку.

Із довідок виконавчого комітету Обухівської сільської ради № 861 від 15 серпня 2016 року (а.с. 20) та № 468-2-10 від 19 жовтня 2016 року (а.с. 19) слідує, що ОСОБА_5 у 1954 році побудував і мав у власності житловий будинок по вул. Леніна, 48 в с. Петрівка Мурованокуриловецького району Вінницької області.

На підставі постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року (а.с. 38) с. Петрівка було перейменовано у с. Берлядка, а на підставі рішення № 10 від 20 листопада 2015 року 2 сесії 7 скликання Обухівської сільської ради (а.с. 37) вулицю Леніна було перейменовано на вулицю Покровську.

Згідно з ч. 3 ст. 5 чинного ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. В силу п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи, що позивач оспорює правомірність свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке видане 13 лютого 1991 року, суд вважає за правильне при ухваленні даного рішення керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Спірний житловий будинок було побудовано ОСОБА_5 у 1954 році (а.с. 19, 56) на відведеній йому земельній ділянці (а.с. 21).

У цих роках питання набуття права власності на житлові будинки регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Зазначене узгоджується із Постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року).

Згідно пункту 4 Інструкції, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належали місцевим Радам депутатів трудящихся, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Частиною 2 п. 6 Інструкції передбачено, що не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Отже, вимоги Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, не поширювалась на сільські населені пункти, в звязку з чим спірне домоволодіння не підлягало реєстрації.

Таким чином, будівництво житлового будинку по вулиці Леніна, 48 в с. Петрівка відбулось відповідно до чинного на той момент законодавства, на відведеній у встановленому законом порядку земельній ділянці і на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу. На момент смерті власника - ОСОБА_5 цей будинок був повністю збудований і використовувався ним і членами його сімї для проживання, а сам ОСОБА_5 набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Домогосподарство (домашнє господарство) це сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують свої кошти та витрачають їх. Ці особи можуть перебувати в родинних стосунках або стосунках свояків, не перебувати в будь-яких з цих стосунків або бути і в тих і в інших стосунках. Кожне домогосподарство має свій особовий рахунок.

Голова домогосподарства - особа, яка очолює домогосподарство й несе відповідальність за нього. Вона визначається членами домогосподарства і, як правило, є господарем, людиною, яка приймає щоденні рішення стосовно діяльності домогосподарства. Здебільшого голова домогосподарства є власником житлового будинку і/або земельної ділянки (ділянок).

Ксерокопіями погосподарських книг за 1953-1955 роки (а.с. 56-57), 1955-1957 роки (а.с. 58-59), 1958-1960 роки (а.с. 60-61) доводиться, що домоволодіння ОСОБА_5 мало статус колгоспного двору, а він був головою цього двору, а позивач і відповідач - членами.

Зі слів допитаної судом свідка ОСОБА_7, у 1960 році колгосп імені Маленкова с. Петрівка ввійшов до складу радгоспу «Вищеольчедаївський цукровий завод».

Такі пояснення узгоджуються із ксерокопіями погосподарських книг за 1964-1966 роки (а.с. 62-63), 1967-1970 роки (а.с. 64-65), з яких слідує, що голова двору ОСОБА_5 уже має статус робітника, а не колгоспника.

Одночасно, із погосподарської книги за 1967-1970 роки (а.с. 64-65) слідує, що після смерті голови двору ОСОБА_5 головою двору стала ОСОБА_13, а членами її сестра ОСОБА_14, брат ОСОБА_6 та чоловік ОСОБА_15. За ці ж роки у погосподарську книгу занесено дані про вибуття малолітніх ОСОБА_14 та ОСОБА_6 до школи-інтернат. Такі ж дані внесено в погосподарську книгу за 1971-1973 роки (а.с. 75-76), крім того, головою двору записана уже ОСОБА_16.

28 лютого 1976 року ОСОБА_13 зареєструвала шлюб із ОСОБА_9 (а.с. 31) і прийняла його прізвище ОСОБА_9.

У погосподарських книгах з 1974 року по 1995 рік головою домогосподарства рахується ОСОБА_4 (а.с. 77-88).

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Виконком Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів своїм рішенням № 108 від 16 червня 1988 року постановив оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, зокрема, в с. Петрівка, а відповідній сільській раді видати власникам свідоцтво про право власності на житловий будинок (а.с. 74).

Як вбачається із оглянутої у судовому засіданні інвентарної справи № 34 на домоволодіння по вул. Леніна, 48 у с. Петрівка Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 97-98), на підставі цього рішення районної ради ОСОБА_9 13 лютого 1991 року Обухівською сільською радою було видано свідоцтво право особистої власності на житловий будинок по вулиці Леніна, 48 в с. Петрівка Мурованокуриловецького району Вінницької області.

Яким чином і на підставі яких документів Обухівською сільською радою приймалось рішення про визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_9 ні у судовому засіданні, ні наявними у матеріалах справи доказами доведено не було. Навпаки, погосподарськими книгами за 1974 - 1995 роки (а.с. 77-88) доведено, що головою домогосподарства було записано ОСОБА_4.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обовязком держави створювати умови для захисту цього права. Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежно від рівня економічного розвитку держави. У звязку із цим ст. 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло.

Таким чином, суд приходить до висновку, що виконавчий комітет Обухівської сільської ради народних депутатів свідомо, всупереч закону і наявній інформації незаконно видав на прізвище ОСОБА_9 свідоцтво про право власності на житловий будинок, який не міг належати йому на праві особистої власності.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Представник відповідача у судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обємі і не заперечила жодного факту чи обставини, якими обґрунтовується вимога ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, проігнорувала позовну вимогу і не зявилася до суду не надала суду переконливих доказів, які б спростували доводи позивача.

Позивач же, в свою чергу, переконливими доказами довела, що незаконні дії відповідача (видача сільською радою свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок сторонній особі) призвели до порушення її права навіть заявити вимогу про право власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві № 29979/04 «Рисовський проти України» принцип «належного урядування», як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. «…Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються…»

Стаття 393 ЦК України визначає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Умовою для подання цього позову є невідповідність актів, прийнятих зазначеними органами, вимогам закону, а також порушення цими актами права власності або іншого титульного права. Незаконність може полягати як у невідповідності акта компетенції органу, який його прийняв, так і в безпосередньому порушенні права власності виданням такого акта.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин, враховуючи, що оспорюване свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок видано без належних на те правових підстав, наявність даного свідоцтва перешкоджає позивачу у оформленні права на спадщину, суд, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, прийшов до висновку про обгрунтовність позовних вимог позивача та наявність законних підстав для скасування та визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Обухівською сільською радою 13 лютого 1991 року на прізвище ОСОБА_9.

07 грудня 2013 року ОСОБА_8 помер (а.с. 32), а, отже, припинилася його цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права і обовязки) (ст. 25 ЦК України).

Однак, в момент спадкування права і обовязки від померлого переходять до спадкоємців (ст. 1216). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України) і здійснюється шляхом прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 75/2014 (витяг на а.с. 91-96), відповідач ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 у першій черзі спадкоємців. Інші спадкоємці першої черги за законом у визначені законодавством строки відмовилися від права на спадщину (а.с. 92, 93, 94).

Таким чином, саме ОСОБА_4 є належним, крім Обухівської сільської ради, відповідачем у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 552 гривні судового збору, а тому саме такий розмір судових витрат має бути відшкодовано позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись: ст. 5, 15, 392, 393 ЦК України, ст. 86, 524, ч. 1 ст. 534, 535, 548, 549, 561 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Законом УРСР «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 2 червня 1968 року, ст. 25 Загальної декларації прав людини, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України", рішенням Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві «Рисовський проти України», ст.ст. 3, 6, 8, 10, 57-64, 88, 179, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити. Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок № 48, що розташований в с. Петрівка (тепере - Берлядка) по вулиці Леніна (тепер - Покровська) Мурованокуриловецького району Вінницької області, видане Обухівською сільською радою Мурованокуриловецького району 13 лютого 1991 року на прізвище ОСОБА_9.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:_____________

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2016 року.