АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 619/729/16-ц Головуючий І інстанції: Якименко Л.О.
Провадження № 22/790/6843/16 Доповідач: Івах А.П.
Категорія: відшкодування шкоди
03 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого Івах А.П.,
суддів Кокоші В.В., Пономаренко Ю.А.,
при секретарі Каплоух Н.Б.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Відкрите акціонерне товариство «Восток» про визнання договору оренди транспортного засобу дійсним, стягнення заборгованості та відшкодування майнової шкоди,-
в с т а н о в и л а:
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання договору оренди транспортного засобу дійсним, стягнення заборгованості та відшкодування майнової шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 13 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди транспортного засобу, а саме: автобус ЗАЗ-А07, реєстраційний номер ВВ3503ВВ, зі сплатою орендної плати не менше ніж 4000 гривень в місяць.
Згідно акту приймання-передачі автобуса №1 від 13 листопада 2014 року підписаного сторонами, двигун, трансмісія, гальмівна і рульова системи, а також електроустаткування автобуса знаходяться в справному і працездатному стані; кузов автомобіля не має ушкоджень аварійного характеру і наскрізних корозійних ушкоджень обшивки; сидіння, обшивка і підлога салону не мають ушкоджень, загальний знос в межах нормального експлуатаційного.
З моменту встановлення договірних відносин і до моменту звернення до суду, відповідач ОСОБА_1 здійснив оплату за договором лише один раз на суму 6000 тисяч гривень. Попередні платежі на виконання зазначеного договору оренди не сплачувалися.
15 листопада 2015 року під час повернення йому орендарем автобуса виявилося, що автобус має значні пошкодження, а саме:
1. На всіх колесах автобуса максимальний знос резини;
2. Акумулятори автобуса знаходяться в неробочому стані, неможливо здійснити пуск двигуна;
3. Наявні пошкодження переднього та заднього бамперів;
4. Наявні корозійні пошкодження на поверхні кузова;
5. Можливі внутрішні пошкодження автомобіля.
Вказане підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу №2 від 13 листопада 2015 року за договором оренди транспортного засобу від 15.11.2014 року, який ОСОБА_1 відмовився підписувати, а він відмовився приймати автобус.
Відповідно до акту огляду та оцінки колісного автотранспортного засобу наявні наступні пошкодження автобуса: бампер задній деформований з наявністю розривів матеріалу, згинів, волосяних тріщин; передній бампер має пошкодження ЛФП; АКБ не працюють, повністю розряджені; значно пошкоджено передні та задні шини.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано дійсним договір оренди транспортного засобу ЗАЗ-А07, реєстраційний № НОМЕР_1, укладений 13 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 42000 грн. в рахунок сплати заборгованості за договором оренди транспортного засобу від 13.11.2014 року.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення ОСОБА_2 перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам цивільного процесуального законодавства рішення суду не відповідає.

Розглядом справи достеменно встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 306730, виданого центром ДАІ 26.09.2013 року належить транспортний засіб автобуса ЗАЗ-А07.

13 листопада 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір оренди транспортного засобу автобуса ЗАЗ-А07, реєстраційний номер ВВ3503ВВ, у простій письмовій формі, в якому досягли домовленості щодо умов його дії.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди є дійсним, оскільки сторонами було досягнуто всіх істотних умов, а також відповідачем ОСОБА_1 було сплачено за договором орендну плату, сторони погодилися з умовами договору.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна виходячи з наступного:

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 16.12.2015р. справа №6-2766 цс15.

Договір оренди транспортного засобу від 13 листопада 2015 року, укладений між сторонами по справі нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт ухилення ОСОБА_1 від нотаріального посвідчення вказаного договору не доведено.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України), а отже, з цього договору правових наслідків наступати не може, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини та задовольнив позовні вимоги з підстав, що позивачем доведено передбачені законом підстави для визнання його дійсним.

Такий висновок районного суду колегія суддів вважає помилковим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді