У Х В А Л А

13 вересня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України Лященко Н.П., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про визначення підсудності справи за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и л а:

До Верховного Суду України надійшло клопотання ОСОБА_1 про визначення в порядку статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підсудності цивільної справи за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Правові підстави для визначення підсудності зазначеної справи відповідно до вимог частини другої статті 257 ЦПК України відсутні з огляду на таке.

Статтею 257 ЦПК України встановлюється імперативне правило щодо підсудності справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду України.

Таким чином, саме громадяни України, які проживають за її межами, можуть звернутися з клопотанням про визначення підсудності таких справ на підставі частини другої статті 257 ЦПК України.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, в якій зазначав, що він не є громадянином України, а постійно проживає в АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що заявник не є громадянином України, який постійно проживає в Російській Федерації, відсутні правові підстави для визначення підсудності справи за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, з підстав, передбачених частиною другою статті 257 ЦПК України.

Разом з тим, положеннями статті 410 ЦПК України передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатись до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними та юридичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (згідно з частиною 2 статті 1 розділу І Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої Верховною Радою України 10 листопада 1994 року і яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатись до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони).

Статтею 107 ЦПК України визначено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для визначення підсудності зазначеної справи на підставі частини другої статті 257 ЦПК України.

Керуючись частиною другою статті 257, статтями 410, 414 ЦПК України, суддя Верховного Суду України

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про визначення підсудності справи за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву з доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України Н.П. Лященко