Справа №345/280/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.09.2016 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Онушканича В.В.

з участю секретаря судового засідання Бабійчук Л.В.

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Копанківської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про зобов'язання виділити та надати в постійне користування земельну ділянку, визнання права власності на паркан, встановлення права постійного і безперешкодного доступу до криниці,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов'язати Копанківську сільську раду виділити та надати йому в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована в АДРЕСА_3; визнати за ним право власності на паркан, який збудований навколо зазначеної земельної ділянки; встановити для власників квартир АДРЕСА_4 право постійного і безперешкодного доступу до криниці, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці біля громадської стежки зі сторони суміжного землекористувача ОСОБА_10

Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 23 червня 1992 року виконавчим комітетом Копанківської сільської Ради народних депутатів, зареєстрованого в реєстрову книгу №2 за реєстровим номером 386, він є власником квартири АДРЕСА_1.

З 1992 року позивач спільно з іншими власниками квартир у вказаному будинку користується і земельною ділянкою, яка знаходиться навколо будинку. Поділ земельної ділянки між сусідами відбувався за усним погодженням та добровільною згодою. Позивач користується земельною ділянкою, яка знаходиться під вікнами його квартири, постійно прибирав територію, окультурював її та не отримував при цьому жодних претензій ні від сусідів, ні від органів місцевого самоврядування.

В серпні 2009 року позивач звернувся із заявою до Копанківської сільської ради про надання дозволу на постійне користування прибудинковою територією з подальшим загородженням парканом. За його заявою 07 серпня 2009 року рішенням дев'ятнадцятої сесії п'ятого демократичного скликання йому було надано земельну ділянку прибудинкової території в постійне користування за письмовим погодженням сусідів. На підставі вказаного рішення сесії сільської ради позивач запросив представника землевпорядника Копанківської сільської ради Чумакову Я., яка в присутності сусідніх землекористувачів ОСОБА_13 та ОСОБА_3 склала акт встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування, який був підписаний ОСОБА_10, ОСОБА_3 та сільським головою ОСОБА_14 без зауважень.

Отримавши погодження сусідів, а також рішення сесії сільської ради позивач розпочав будівництво паркану, яке закінчив в липні-серпні 2010 року. З метою проведення будівництва паркану у відповідності до державних будівельних стандартів, в 2009 році ОСОБА_1. залучив до проектування будівництва підприємця ОСОБА_15 У відповідності до розробленого проекту позивачем і проводились будівельні роботи.

Під час будівництва до квітня 2010 року позивач не отримував жодних зауважень ні від сусідів, ні від органів місцевого самоврядування. Впродовж квітня 2010 р. - грудня 2012 року Копанківською сільською радою було прийнято без відома ОСОБА_1 кілька рішень, які зобов'язували його чи зупинити будівництво, чи знести паркан. А саме: рішення від 09.04.2010 року 23 сесії 5-го демократичного скликання про заборону робити ОСОБА_1 реконструкцію і добудову балкону, а також загороджувати частину землі, де знаходиться спільна доріжка та криниця для всіх мешканців будинку; рішення від 10.12.2010 року 2 сесії 6-го демократичного скликання про зобов'язання ОСОБА_1 знести в місячний термін самовільно збудований паркан біля прибудинкової території житлового будинку в АДРЕСА_5; рішення від 27.04.2012 року 13 сесії 6-го демократичного скликання про зобов'язання ОСОБА_1 розібрати паркан в частині проходу двох стін до будинку, обернути прохід до криниці, зняти ворота з двох сторін, обернути дашок до криниці на 180 градусів.

В наступному рішенням Калуського міськрайонного суду від 10.08.2015 року було скасовано рішення від 09.04.2010 року 23 сесії 5-го демократичного скликання та рішення від 27.04.2012 року 13 сесії 6-го демократичного скликання, оскільки вироком Калуського міськрайонного суду від 20 травня 2015 року колишній сільський голова с. Копанки ОСОБА_14 був визнаний винним та засуджений за підроблення вказаних рішень.

17 жовтня 2011 року Калуським міськрайонним судом було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 та зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_16 у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_6 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі. Зазначене рішення суду мотивувалось наявністю рішення від 10.12.2010 року 2 сесії 6-го демократичного скликання про зобов'язання ОСОБА_1 знести в місячний термін самовільно збудований паркан біля прибудинкової території житлового будинку в АДРЕСА_7 а також тим, що ОСОБА_3 не може через зведену огорожу вільно користуватись громадською стежкою. При цьому претензії щодо самої земельної ділянки, якою користується позивач, впродовж 20-ти років, і розміри та конфігурація якої була погоджена з сусідами, позивачем не надавались.

01 жовтня 2015 року Калуським міськрайонним судом за позовною заявою ОСОБА_1 було винесено постанову про визнання незаконним рішення від 10.12.2010 року 2 сесії 6-го демократичного скликання про зобов'язання ОСОБА_1 знести в місячний термін самовільно збудований паркан біля прибудинкової території житлового будинку в АДРЕСА_8.

20 червня 2014 року комісією Копанківської сільської ради було складено акт, яким встановлено, що зведена ОСОБА_1 огорожа розміщена з дотриманням будівельних норм. Громадська стежка, до якої нібито немає вільного доступу ОСОБА_3 є, тим більше з того боку вона була позивачем забетонована, і всі мешканці будинку АДРЕСА_1 та суміжні землекористувачі мають вільний доступ, як до криниці та й інших споруд.

14 травня 2015 року прийнято Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», яким внесено зміни до ст. 42 ЗК України, зокрема ч. 2 зазначеної статті встановлено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На даний час Кабінетом Міністрів не встановлено порядок передачі земельної ділянки, а тому позивач звернувся до Копанківської сільської ради із заявою про дачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки, площею 927 кв.м. з подальшим наданням її в постійне користування співвласникам будинку АДРЕСА_1

З метою отримання реальних розмірів земельної ділянки, яка перебуває в користуванні співвласників будинку АДРЕСА_1 в с. Копанки та у користуванні ОСОБА_1 особисто, позивач звернувся до ПП «ГЕОУКРПРОЕКТ» та провів обміри, за якими загальна площа земельної ділянки становить 0,0927 га, а земельна ділянка, якою користується ОСОБА_1 особисто становить 0,0307 га.

06 жовтня 2015 року рішенням Копанківської сільської ради позивачу рекомендовано звернути до суду для вирішення вказаного питання.

Земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок АДРЕСА_1, виділена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку. При будівництві паркану позивач отримав дозвіл сільської ради, визначив межі земельної ділянки, про що було складено акт, та здійснив будівництво у відповідності до розробленого проекту. Таким чином, позивач вважає, що збудований ним паркан є новоствореним майном, і у відповідності до ст. 331 ЦК України ним набуто право власності на це майно. Через тривалі судові засідання та рішення суду про знесення паркану позивач не мав змоги його зареєструвати, як цього вимагають акти цивільного законодавства. Ст. 321 ЦК України встановленого право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А тому для захисту своїх прав, позивач змушений звернутися до суду.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 подав письмове заперечення на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Копанківської сільської ради з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання сільської ради виділити та надати в постійне користування земельну ділянку, то порядок надання земельних ділянок визначено Земельним кодексом України, і даний кодекс не містить приписів, згідно яких земельна ділянка може виділятись та передаватись у користування згідно рішення суду. Єдиним порядком надання земельних ділянок є прийняття рішення про дачу дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки, а після виготовлення проекту відводу приймається рішення про його затвердження, і на підставі цього рішення уже оформляється акт про право постійного користування. Ще одним підтвердженням цьому слугує і посилання позивача на ч. 2 ст. 42 ЗК України, згідно якої передача земельних ділянок здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А такий порядок встановлено Постановою КМУ № 513 від 23.05.2012 р. «Про затвердження Порядку проведення інвентаризації земель».

Що ж стосується твердження позивача, що він на підставі ч. 2 ст. 42 ЗК України має право на отримання в постійне користування земельної ділянки, то вважає це спотвореним тлумаченням норми права. Адже згідно даної норми права земельні ділянки можуть передаватись не якомусь одному співвласнику, а співвласникам, причому не співвласникам квартир, а співвласникам багатоквартирного будинку. Тож по-перше, оскільки інші співвласники квартир такого бажання не виявили та не звертались до сільської ради із заявами про надання їм земельних ділянок для обслуговування належних в багатоквартирному будинку квартир, то відсутні будь-які правові підстави для надання в постійне користування ОСОБА_1 будь-якої земельної ділянки. По-друге, даний житловий будинок перебуває на балансі сільської ради, тобто власником багатоквартирного житлового будинку все ще є сільська рада, і до того часу поки вона буде власником, не може земельна ділянка, яка знаходиться під будинком, передаватись комусь в користування. Ч. 2 ст. 42 ЗК України чітко зазначає, що: «земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». Тобто, для того, щоб надати у користування земельну ділянку під багатоквартирним будинком, власникам квартир повинен ще й належати на праві спільної сумісної власності багатоквартирний будинок.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільний кодекс України не передбачає такого способу захисту цивільних прав, як зобов'язання виділу майна чи передання майна у користування.

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на паркан, то зазначає, що жодного доказу про те, що хтось відмовив ОСОБА_1 у реєстрації права власності на новостворене майно (паркан) суду не надано, а відповідно відсутні правові підстави вести мову про те, що хтось порушив право ОСОБА_1 на реєстрацію права власності на новостворене майно. Крім того, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації права власності. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.91р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями. Паркан, не може бути об'єктом права власності на нерухоме майно, відповідно він повинен входити в склад якогось нерухомого майна, яке має адресу. Те, що зведений ОСОБА_1 паркан є самочинним будівництвом, встановлено рішенням Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011р., а згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України дане рішення має преюдиційне значення. Режим самочинного будівництва регулюється ст. 376 ЦК України. Вимогу про визнання права власності на самочинне будівництво може пред'явити власник (користувач) земельної ділянки, а ОСОБА_1 таким не являється, і ніколи не був. Крім того, що на даний час половина зведеного ОСОБА_1 паркану вже демонтована в процесі виконання судового рішення про знесення самочинного будівництва.

Щодо позовної вимоги про встановлення права постійного і безперешкодного доступу до криниці власникам квартир № 1, 3, 4, то ОСОБА_3 вважає, що саме ці особи повинні звертатись до суду із такими вимогами, а не ОСОБА_1 Крім того, відповідачем в даній справі є Копанківська сільська рада. Яким чином Копанківська сільська рада перешкоджає праву власників квартир № 1, 3, 4 на користування криницею не зрозуміло, адже згідно актів доданих до позовної заяви, жодних перешкод на даний час немає, перешкоди у ОСОБА_3 виникали власне через дії ОСОБА_1, у зв'язку із чим ОСОБА_3 звертався до суду за захистом свого права.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просять його задоволити з підстав, наведених в самому позові. Наголосили на тому, що у 2015 році ОСОБА_1 звертався до Копанківської сільської ради про надання земельної ділянки під будинком АДРЕСА_9 у постійне користування співвласникам будинку, проте, таке клопотання не було задоволене сільською радою. Ще раніше Копанківська сільська рада надала ОСОБА_1 земельну ділянку прибудинкової території в постійне користування за письмовим погодженням сусідів і надала дозвіл на будівництво паркану. Такий паркан був збудований позивачем з дотриманням будівельних норм, іншим співвласникам будинку він перешкод не створює і це є новоствореним майном. Визнали, що паркан, про який йде мова у даній позовній заяві, це той же паркан, який зобов'язано ОСОБА_1 демонтувати як самовільно встановлений за рішенням Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011 р. Проте, з часу винесення згаданого рішення суду змінились вагомі обставини, а саме, скасовані рішення сільської ради, які були взяти судом до уваги при винесенні попереднього судового рішення від 17.10.2011 р. ОСОБА_1 благоустроїв територію біля будинку, якою він фактично користується. Площа земельної ділянки, яку позивач просить надати йому, більша за рахунок того, що він привів до ладу частину земельної ділянки, на які було будівельне сміття.

Щодо третьої позовної вимоги про встановлення власникам квартир № 1, 3, 4 будинку АДРЕСА_9 права постійного і безперешкодного доступу до криниці, то вважають, що це встановлення права сервітуту, оскільки, право проходу до криниці повинне здійснюватись по громадській стежці, яка належить сільській раді.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, проте в подальшому в судове засідання для надання пояснень не з'явилась з невідомих суду причин. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд ухвали подальший розгляд справи провести без участі представника відповідача.

Треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин і не повідомили про причини неявки, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Треті особи без самостійних вимог ОСОБА_6 і ОСОБА_7 надіслали до суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити без їхньої участі, вважають позов безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню (а.с. 130-131). Неявка в судове засідання третіх осіб без самостійних вимог не перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, зазначених у запереченні на позов. Наголосив, що процедура надання земельної ділянки в постійне користування фізичній особі чітко врегульована діючим законодавством і прийняття такого рішення належить до компетенції органів місцевого самоврядування. Оскільки орієнтовна площа земельної ділянки під багатоквартирним будинком становить 927 кв.м., то прохання позивача про виділення йому земельної ділянки площею 307 кв.м. порушує принцип рівності часток власників інших трьох квартир. Щодо визнання за позивачем права власності на паркан, то паркан не може бути окремим об'єктом права власності на нерухоме майно і повинен входити в склад іншого нерухомого майна, а технічний паспорт на квартиру не передбачає такого елементу квартири як паркан. Окрім того, іншими особами, які беруть участь у справі, не оспорюється, що паркан збудований ОСОБА_1, на паркан вони не претендують. Рішення Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011 р. визнає паркан ОСОБА_1 як самочинно збудоване майно, а право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за умови відсутності порушень при його будівництві і виділення під це майно земельної ділянки. Щодо третьої позовної вимоги, то вона заявлена позивачем з метою захисту інтересів інших осіб, які його на це не уповноважували.

Вислухавши учасників процесу та дослідивши подані сторонами письмові докази в їх сукупності суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 6) Зазначений будинок є багатоквартирним (а.с. 7). Власниками квартири № 1 в цьому ж будинку є ОСОБА_17, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 (а.с. 76) Щодо власників квартир № 3 і № 4, то відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутні (а.с. 61-62) Проте, як вбачається з копії довідки Копанківської сільської ради від 22.01.2016 р., власниками цих квартир є ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (а.с. 7).

Рішенням Копанківської сільської ради Калуського району від 07 серпня 2009 року (а.с. 8, 39) ОСОБА_1 було надано земельну ділянку прибудинкової території в постійне користування за письмовим погодженням сусідів.

З рішення Копанківської сільської ради від 06.10.2015 року (а.с. 9) вбачається, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про те, щоб дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки, площею 927 кв.м. з подальшим наданням її у постійне користування співвласника будинку по АДРЕСА_1, за позитивне рішення по даній заяві проголосувало 2 чоловік, проти - не було, 7 - утрималось. При цьому сільська рада рекомендувала звернутися до суду.

Рішенням Копанківської сільської ради від 15.06.2016 року № 213 (а.с. 186) відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки прибудинкової території по АДРЕСА_1, розміром 0,0307 га та надано в спільну сумісну власність в рівних частинах.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону, спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що прибудинковою територією є територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; а пунктом 6 встановлено, що спільним майном багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

При приватизації громадянами одно - або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ними прибудинковою територією згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Земельним кодексом України.

За положеннями ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Виходячи зі змісту ст. 42 ЗК України, в системному взаємозв'язку зі ст. 88 ЗК України, земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, може бути передана об'єднанню власників багатоквартирного житлового будинку у спільну часткову власність, як єдиний об'єкт права власності, при цьому поділ такої земельної ділянки чи виділ з неї окремої частини (в користування чи у власність) законодавством не передбачений.

Отже, нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Тобто, земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності і разом із загальним майном є неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) та майном співвласників, які визначають порядок його використання. А тому вимоги позивача про зобов'язання виділити та надати йому в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована в АДРЕСА_3 - є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Крім того, частиною другою цієї статті 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, про визнання недійсною відмови у розгляді заяв громадян про безоплатну передачу у власність (приватизацію) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського й особистого селянського господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, дачного будинку та індивідуального гаража.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права.

Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Враховуючи, що права на земельну ділянку виникають на підставі рішення (акту) органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, до виключних (дискреційних) повноважень яких відносяться питання передачі земельних ділянок у власність, доводи позивача про можливість захисту порушеного права, шляхом зобов'язання органу місцевого самоврядування прийняти рішення про виділ та надання йому в постійне користування земельної ділянки - не заслуговують на увагу.

У зв'язку з наведеним, не виникає у позивача права на отримання частини земельної ділянки, відведеної для обслуговування цілого багатоквартирного будинку, і в зв'язку з участю в благоустроюванні прибудинкової території (а.с. 134-135).

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на паркан, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Правила щодо набуття права власності на новостворене майно та перероблену річ встановлені статтями 331, 332 ЦК України.

Умовами ч. 1-2 ст. 331, ст. 332 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У зв'язку із цим норми ч. 3 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості лише тоді, коли при відсутності права на забудову земельної ділянки на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Те, що збудований ОСОБА_1 паркан біля будинку АДРЕСА_1 є самовільно встановленим підтверджується рішенням Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011 р. (а.с. 11-14), де відповідачем був ОСОБА_1, яке набрало законної сили і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиціальне значення.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 Постанови № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

В силу ст. 186 ЦК України паркан не є головною річчю, а є приналежністю головної речі.

Позивач є власником квартири (а.с. 6), а згідно ст. 382 ЦК України квартира це є ізольоване помешканням в житловому будинку, призначене та придатним для постійного у ньому проживання. Таким чином, такий об'єкт права власності як квартира не передбачає входження в склад нерухомого майна паркану (огорожі).

Основні засади реєстрації прав на нерухоме майно визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 3 ст. 3 цього Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 р., визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Як стверджується стороною позивача і підтверджується матеріалами справи, зокрема рішенням Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011 р. (а.с. 11-14), майно, а саме паркан (огорожа) біля будинку АДРЕСА_1, було створене до 01.01.2013 р.

Тобто, при вирішення питання про наявністю спору щодо права власності позивача на збудований ним паркан слід керуватись нормами законодавства, яке діяло до 01.01.2013 р.

Поняття "будівництво" включає в себе як нове будівництво, так і реконструкцію нерухомості. Таким чином, створення нерухомості пов'язано з наявністю чи відсутністю дозволу на проведення реконструкції і дозволу на виконання будівельних робіт, його прийняттям в експлуатацію в цілому.

Частина 3 ст. 18 Закону України "Про основи містобудування" забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію в установленому законом порядку. Відповідно до змісту пп. 1 п. "б" ч. 1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно зі ст.ст. 5, 18 Закону України "Про основи містобудування" будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріали справи не містять даних про звернення до всіх відповідних органів місцевого самоврядування з питання оформлення забудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні.

За таких обставин, оскільки питання щодо визнання об'єкта нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право, суд вважає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду саме відповідачем не порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ст. 3 ЦПК України особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що відповідач - сільська рада заперечує щодо володіння, користування чи розпорядження позивачем збудованим парканом.

Щодо позовної вимоги про встановлення права постійного і безперешкодного доступу до криниці власникам квартир № 1, 3, 4, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Оскільки, власники квартир № 1, 3, 4 в будинку АДРЕСА_1 не уповноважували ОСОБА_1 на звернення до суду за захистом їхнього права, то така вимога задоволенню не підлягає.

Окрім того, позивачем в судовому засіданні не доведено, яким саме чином Копанківська сільська рада чинить перешкоди власникам квартир в будинку АДРЕСА_1 в доступі до криниці, яка знаходиться біля громадської стежки. Згідно акту Копанківської сільської ради від 20.06.2014 р. (а.с. 20-21) затвердженого рішенням Копанківської сільської ради від 20.06.2014 р. (а.с. 19) доступ мешканців будинку по АДРЕСА_1 до споруди спільного користування, а саме криниці, є вільним, доступним, перешкоди у користуванні та вільному доступі до криниці відсутні.

На підставі викладеного, ст.ст. 31, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 1, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ст.ст. 42, 152 ЗК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 5, 18 Закону України "Про основи містобудування", ст.ст. 16, 331, 332, 382, 375-376 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 59-61, 213-215, 218 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Копанківської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про зобов'язання виділити та надати в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована в АДРЕСА_3, визнання права власності на паркан, який збудований навколо зазначеної земельної ділянки, та встановлення для власників квартир АДРЕСА_4 права постійного і безперешкодного доступу до криниці, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці біля громадської стежки зі сторони суміжного землекористувача ОСОБА_10

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, у цей же строк з дня отримання копії рішення.

Головуючий: