Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дербенцевої Т.П.,

суддів: Гвоздика П.О., Карпенко С.О.,

МостовоїГ.І., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року її було поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та його відділів і служб, стягнуто з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 923,76 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення середнього заробітку та ухвалено в цій частині нове рішення, яким з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 87 213, 15 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року залишено без змін.

Посилаючись на те, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року відповідачем не виконано, просила суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 жовтня 2012 року по 01 листопада 2014 року у розмірі 37 555, 20 грн, а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою виконання судового рішення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 жовтня 2012 року по 01 листопада 2014 року у розмірі 37 555, 20 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та його відділів і служб, стягнуто з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 923,76 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення середнього заробітку та ухвалено в цій частині нове рішення, яким з виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 87 213, 15 грн по 17 жовтня 2012 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року залишено без змін.

Розпорядженням голови районної у м. Дніпропетровську ради « 49-рк від 27 квітня 2015 року ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та його відділів і служб (а. с. 162).

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розглядусудами трудовихспорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, та незалежно від тривалості здійснення виконавчих дій.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-435цс15 від 01 липня 2015 року).

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення позивача на роботі в оспорюваний період із 18 жовтня 2012 року по 01 листопада 2014 року, апеляційний суд виходив із того, що за рішенням суду поновити ОСОБА_3 на роботі зобов'язаний виконавчий комітет Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, а не сама рада, що є неналежним відповідачем у справі.

Із такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету.

Матеріалами справи (а. с. 58, 65, 67, 78, 84, 86) підтверджується, що ОСОБА_4 є головою Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та одночасно очолює її виконавчий орган.

За ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 54 наведеного Закону, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Пунктами 9, 11 частини 6 статті 55 Закону визначається, що голова районної, обласної, районної у місті ради призначає і звільняє керівників та інших працівників структурних підрозділів виконавчого апарату ради; є розпорядником коштів, передбачених на утримання ради та її виконавчого апарату.

Із розпорядження № 49-рк від 27 квітня 2015 року (а. с. 162) вбачається, що саме голова Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради ОСОБА_4 виконав рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та його відділів і служб.

Таким чином, рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_3 затримав голова Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, що одночасно є і головою ради, і її виконавчого комітету, суми за ст. 236 КЗпП України у такому випадку підлягають виплаті із бюджету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради (виконавчий орган окремого бюджету не має), а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність обов'язку Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради відповідати за позовом.

Розмір середньоденного заробітку позивача (73, 35 грн) встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року у попередній справі, з урахуванням якого суд першої інстанції (у справі, що переглядається) обрахував середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Стаття 237№ КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2 000 грн, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у тривалій затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Внаслідок неправильного застосування матеріального закону апеляційний суд помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_3 в особі представника задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року скасувати із залишенням в силі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.П. Дербенцева

Судді: П.О. Гвоздик

С.О. Карпенко

Г.І. Мостова

О.В. Попович