АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Гаврилова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,Усика Г.І.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - Гошовської Руслани Геннадіївни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту кредитного договору, припинення зобов'язань,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив визнати недійсним п. 4 параграфа 9 під назвою «Відповідальність сторін» кредитного договору №910.24700 укладеного 31.10.2013 року, визнати припиненим кредитне зобов'язання, що виникло на підставі кредитного договору, визнати припиненим право застави, визнати припиненим обтяження легкового автомобіля марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номер державної реєстрації НОМЕР_2, що виникло на підставі договору застави та вилучити з державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про реєстрацію вказаного обтяження.

В мотивування вимог посилався на те, що пункт 4 параграфа 9 під назвою «Відповідальність сторін» кредитного договору №910.247000 від 31.10.2013 року є недійсним, з підстав його невідповідності вимогам частини 2 ст.549 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2016року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 4 параграфа 9 під назвою «Відповідальність сторін» кредитного договору №910.247000, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2

Визнано припиненим кредитне зобов'язання, що виникло на підставі кредитного договору №910.247000, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2

Визнано припиненими право застави, що виникло на підставі договору застави транспортного засобу №910.247000, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 1462,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ПАТ «Ідея Банк» - Гошовська Р.Г.подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вирішуючи спір, суд не вдався до дослідження самого факту подачі чи не подачі позивачем фінансової звітності у порядку, передбаченому положенням договору, і прийшов до висновку про його незаконність з огляду на те, що при визначенні розміру штрафу банк «відштовхувався» від початкової суми кредиту, а не від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, що суперечить положенням ч.2 ст.549 ЦК України щодо принципу обчислення штрафу.

При цьому судом не враховано, що відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Крім того, як вбачається з п.2 §10 кредитного договору № 910.24700, позичальник заявляє та гарантує, що банк повідомив йому в належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомився, він ознайомився з тарифами банку та згоден з ними.

Згідно п.4 §10 кредитного договору позичальник стверджує, що під час отримання гарантійного листа ознайомився з кредитним договором та договором застави, і згідний з їх змістом.

Вважає, що та обставина, що при укладенні кредитного договору сторони погодили такий порядок визначення штрафних санкцій, який є відмінним від передбаченого ч.2 ст.549 ЦК України, не є доказом того, що дане положення договору суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки сторони у відповідності з вимогами ч.3 ст.6 ЦК України наділені правом відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, і відповідач, у свою чергу, стверджує що саме цим положенням керувався, укладаючи договір зі своєї сторони.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із встановлення факту невідповідності п.4 параграфа 9 кредитного договору вимогам діючого цивільного законодавства.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №910.24700, згідно параграфа 1 якого банк надає позичальнику кредиту розмірі 139977 грн., строком на 84 місяці, для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, у сумі 135900 грн. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі 4077 грн.

Згідно параграфа 3 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує процентну ставку в розмірі 0.0010% та зобов'язується сплатити комісію за видачу кредиту в розмірі 199 грн., а також за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує щомісячну комісію згідно тарифів банку, починаючи з 13 місяця кредитування. Станом на день укладення договору, комісія становить 1,39% від початкової суми кредиту.

Відповідно до п.4 параграфа 9 кредитного договору, в разі неподання або несвоєчасного подання позичальником документів, що підтверджують фінансовий стан позичальника за останні 6 (шість) місяців, та/або невиконання/несвоєчасного виконання поновлення дії договору (договорів) страхування заставного майна, банк має право вимагати від позичальника сплати штрафу в розмірі від 0,1% до 3% від початкової суми кредиту за кожний випадок порушення, сягнувши витрати із позичальника.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №910.24700 від 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави транспортного засобу № 910.24700, за умовами якого заставодавець передав у заставу заставодержателю транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний №АА77620С.

Листом ПАТ «Ідея Банк» від 03.09.2014 року повідомлено ОСОБА_2 про необхідність подачі банку документів, що підтверджують його фінансовий стан.

За даними квитанції №1658018 від 31.08.2015 року ОСОБА_2 здійснено погашення кредитної заборгованості за договором № 910.24700 від 31.10.2013 року в сумі 106551,36грн.

Відповідно до довідки про залишок кредиту виданої ПАТ «Ідея Банк» 31.08.2015 року та довідок-розрахунків заборгованості станом на 30.08.2015 року - 01.09.2015 року, заборгованість ОСОБА_2 за договором №910.24700 від 31.10.2013 року станом на 01.09.2015 року становить 4194,99грн., що є штрафними санкціями.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставив перед судом питання про визнання недійсним пункту 4 параграфа 9 кредитного договору, оскільки штраф визначено в розмірі від 0,1% до 3% від початкової суми кредиту, що суперечить вимогам ч.2 ст.549 ЦК України, згідно якої штраф має обчислюватися від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 31.10.2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 5 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як роз'яснено в п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги. Додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК ( статті 215,1048-1052, 1054-1055), статті 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом с неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки у спірному договорі штраф за несвоєчасне подання документів, що підтверджують фінансовий стан позивача за останні 6 (шість) місяців є змінною величиною, то така умова суперечать як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, вірним є висновок суду про те, що пункт 4 параграфа 9 спірного кредитного договору щодо сплати позивачем як споживачем послуг штрафу в розмірі від 0,1% до 3% від початкової суми кредиту за несвоєчасне подання документів, що підтверджують фінансовий стан позивача за останні 6 (шість) місяців, є недійсним, оскільки вчинення відповідних дій та/або бездіяльності щодо їх вчинення без встановлення чіткого строку виконання такого обов'язку, що свідчить про відсутність адекватності покладеного договором обов'язку та про порушення принципів справедливості та розумності встановлення цивільно-правової відповідальності за порушення строку виконання обов'язку без чіткого визначення такого строку.

Крім того, оспорюваний пункт договору суперечить положенням ч.2 ст.549 ЦК України щодо принципу обчислення штрафу - не від суми одержаних коштів, а від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пункт 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлює, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою. Цей позов також може поєднуватися з іншими позовами, наприклад, щодо вимог про захист права власності з віндикаційним, негаторним позовом або з позовом про виключення майна з опису або звільнення з-під арешту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору та договору застави припиненими на підставі частини 1 ст. 559, ч.1ст.593 ЦК України, у зв'язку з належним виконанням основного зобов'язання, позивач посилався на невизнання банком зазначеного факту.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

За положеннями ч.1 ст.559, ч.1 ст.593 ЦК України припинення кредиту та права застави у разі належного виконання основного зобов'язання, презюмується.

Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання кредитного договору та договору застави такими, що припинені, на підставі ч.1 ст.559, ч.1 ст.593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст.3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права боржника, заставодавця передбачених частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов'язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином права боржника, заставодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання кредитного договору та договору застави такими, що припинені.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина 2 статті 598 ЦК України).

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належне виконання боржником зобов'язань із погашення кредитних коштів та сплати пов'язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитним договором.

Юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до ст.ст.598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання.

Таким чином з моменту виконання боржником зобов'язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання кредитного договору таким, що припинився.

Застава є складовою частиною кредитного договору і є обтяженням такого договору, без якого кредит не був би виданий.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Частина 3 ст.6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі ліквідації боржника - сторони основного зобов'язання - право застави, що забезпечувало його виконання, також є припиненим. При цьому, ураховуючи імперативний характер норми п.1 ч.1 ст.593 ЦК України, зазначення в договорі застави інших умов, за яких право застави у разі припинення основного зобов'язання залишається дійсним, слід вважати нікчемним.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями ст.28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання.

Таким чином, виходячи з юридичної природи застави як засобу забезпечення виконання зобов'язань, а також того факту, що застава припиняється у разі припинення основного зобов'язання відповідно п.1 ч.1 ст.593, застава припиняється в разі припинення основного зобов'язання (кредитного договору). Зважаючи на це, припинення основного зобов'язання - кредитного договору є підставою припинення застави, оскільки зобов'язання за кредитним договором припиняється.

Разом з тим, право заставодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання застави такою, що припинена, а не шляхом припинення договору застави чи шляхом припинення зобов'язання за договором.

Враховуючи те, що суд відповідно до норм статей 10, 11 ЦПК України розглядав справу в межах заявлених вимог - визнання кредитного договору припиненим та визнання припиненим договору застави, саме щодо цих правовідносин містяться в мотивувальній частині правові висновки, суд правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, допущена судом помилка в резолютивній частині рішення не призвела до неправильного вирішення спору, а відтак не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення з одних лише формальних міркувань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року № 6-243 цс14.

Тобто, з боку позивача відбулося повне виконання своїх кредитних зобов'язань.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - Гошовської Руслани Геннадіївни- відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді