У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Сортнасіннєовоч-Львів» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що протоколом № 2 загальних зборів акціонерів ВАТ «Сортнасіннєовоч» від 22 грудня 2009 року його звільнено з посади генерального директора ВАТ «Сортнасіннєовоч» на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2010 року, визнано недійсним та скасовано рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Сортнасіннєовоч», оформлене протоколом № 2 від 22 грудня 2009 року, в частині звільнення ОСОБА_2 з посади генерального директора ВАТ «Сортнасіннєовоч» на підставі п. 1-1 ст. 41 КЗпП України та поновлено його на посаді генерального директора ВAT «Сортнасіннєовоч» з 22 грудня 2009 року, в частині поновлення - рішення суду допущено до негайного виконання. Всупереч вимогам рішення суду, наказ про поновлення позивача на роботі було видано лише 17 травня 2010 року. Цим же наказом зобов'язано головного бухгалтера здійснити нарахування за вимушений прогул. Одразу ж після цього, наказом директора ВАТ «Сортнасіннєовоч» № 23 позивача звільнено з посади генерального директора ВАТ «Сортнасіннєовоч» у зв'язку з ліквідацією посади, зобов'язано головного бухгалтера здійснити нарахування необхідних виплат. Незважаючи на це, жодних виплат йому здійснено не було. Незважаючи на те, що наказ про звільнення позивача було видано 18 травня 2010 року, рішенням Наглядової ради ВАТ «Сортнасіннєовоч», що оформлено протоколом № 8 позачергового засідання Наглядової ради ВАТ «Сортнасіннєовоч» від 19 липня 2010 року, ОСОБА_2 відсторонено від виконання обов'язків керівника ВАТ «Сортнасіннєовоч» з 20 липня 2010 року. Протоколом № 14 позачергового засідання наглядової ради ВАТ «Сортнасіннєовоч» від 10 жовтня 2011 року позивача повторно відсторонено від здійснення повноважень виконавчого органу ВАТ «Сортнасіннєовоч». Вищезазначене свідчить про те, що наказ № 22 від 18 травня 2010 року не набрав чинності, а трудові відносини між позивачем та відповідачем продовжувались, хоча за весь цей час позивачу не здійснювались виплати заробітної плати. Більше того, станом на лютий 2010 року, тобто ще до звільнення від 22 грудня 2009 року, заборгованість ВАТ «Сортнасіннєовоч» по заробітній платі перед ОСОБА_2 становила 32 117 грн 19 коп., а також йому не проведено компенсації за невикористану щорічну відпустку, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача 570 569 грн 29 коп., з яких: 32 117 грн 19 коп. заборгованість із заробітної плати; 14 589 грн 10 коп. компенсації за невикористану щорічну відпустку; 403 271 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 50 592 грн індексації заробітної плати та 70 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або вповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, соли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Сортнасіннєовоч-Львів» про стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов