Справа № 367/7166/15-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/1795/16 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 26 23.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Гуля В.В.., Касьяненко Л.І.

при секретарі - Тимошевській С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ФК «Народна позика», ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 2012 року між ним та ТОВ «ФК «Народна позика» укладено Кредитний договір, за умовами якого Фінансова установа надає Позичальнику кредит у формі відзивної поновлюваної кредитної лінії на загальну суму 400 000 грн. на споживчі цілі, строком по 14.03.2013 року, зі сплатою 36% річних за фактичний час користування кредитом. В цей же день, 14 вересня 2012 року між ним та ТОВ «ФК «Народна позика» було укладено договір іпотеки, за умовами якого в рахунок забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором в іпотеку передано павільйон-бар літера «А», загальною площею 220,50 кв.м., земельну ділянку загальною площею 0,0100 га., кадастровий номер: НОМЕР_1, земельну ділянку загальною площею 0,0140 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, 14 вересня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір доручення, за умовами якого Довіритель доручає, а Повірений зобов'язується вчинити від імені Довірителя, продаж Предмету іпотеки у разі неналежного виконання зобов'язань за Кредитним договором. Далі позивач зазначив, що 31 липня 2013 року він довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, уповноважив третю особу ОСОБА_5 вчиняти від його імені певні дії.

Зазначає, що Кредитний договір, Договір іпотеки, Договір доручення та довіреність повинні бути визнані недійсними через те, що були вчинені проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ТОВ «ФК «Народна позика» в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Зокрема, зазначає, що він є грузином за національністю, не володіє українською мовою та погано бачить без окулярів, чим скористалися відповідачі.

Крім того, зазначає, що в Кредитному договорі, Договорі іпотеки та Договорі доручення містяться умови, які є несправедливими, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що довіреність є взаємовиключаючою щодо змісту та повноважень довіреної особи.

У зв'язку з вище викладеним просив визнати недійсним кредитний договір та договір іпотеки, укладені 14.09.2012 року, визнати недійсним договір доручення від 14.09.2012 року, укладений між ним та ОСОБА_4 та визнати недійсною довіреність від 31.07.2013 року, якою він уповноважив ОСОБА_5 вчиняти від його імені певні дії.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Мотивує скаргу тим, що в кредитному договорі, договорі іпотеки та договорі доручення містяться умови, які є несправедливими, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а довіреність є взаємовиключаючою щодо змісту та повноважень довіреної особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 14 вересня 2012 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № 1409003/000-КФК/12, за умовами якого Фінансова установа надає Позичальнику кредит у формі відзивної поновлюваної кредитної лінії на загальну суму 400 000 грн. на споживчі цілі, строком по 14.03.2013 року, зі сплатою 36% річних за фактичний час користування кредитом (а.с.4-6).

У п. 12.1 зазначеного кредитного договору позивач усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позивач свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких фінансова установа здійснює кредитування фізичних осіб та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у фінансовій установі та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір позивач підтверджує, що не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин. Позивач гарантує, що на момент укладення цього договору він не є жодним чином обмеженим законом, іншим нормативним актом, судовим рішенням або іншим передбаченим чинним законодавством способом в своєму праві укладати цей договір та виконувати всі умови визначені в ньому.

Кредитний договір містить наступні умови: мету надання кредиту (п. 1.1); форми його забезпечення (п. 1.4); розмір процентів за користування кредитом (п. 1.3); суму кредиту (п. 1.1), строк, на який надається кредит (п. 1.2), детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, відсотків, комісійних винагород, інших супутніх платежів, можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п. 4.1-4.19).

На забезпечення виконання позичальником взятих за вищевказаним кредитним договором зобов'язань 14 вересня 2012 року між ТОВ «ФК «Народна позика» та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №7786, за умовами якого в рахунок забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором № 1409003/000-КФК/12 в іпотеку передано павільйон-бар літера «А», загальною площею 220,50 кв.м., земельну ділянку загальною площею 0,0100 га., кадастровий номер: НОМЕР_1, земельну ділянку загальною площею 0,0140 га., кадастровий номер: НОМЕР_2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Предмет іпотеки) (а.с.7-10). Крім того, судом встановлено, що 14 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір доручення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №7788, за умовами якого Довіритель доручає, а Повірений зобов'язується вчинити від імені Довірителя, продаж Предмету іпотеки у разі неналежного виконання зобов'язань за Кредитним договором № 1409003/000-КФК/12 (а.с.11-12). Крім того, судом встановлено, що 31 липня 2013 року ОСОБА_3 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С. та зареєстрованою в реєстрі за №1909, уповноважив ОСОБА_5 вчиняти від його імені певні дії (а.с.13).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що достатніх підстав для визнання спірних договорів та довіреності недійсними немає.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачами не доведено, відповідно до ст.60 ЦПК України.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, звертаючись у жовтні 2015 року до суду із указаним позовом, позивач зазначив, що підставами для визнання недійсним укладених у вересні 2012 року кредитного договору та договору іпотеки та договору доручення на ОСОБА_4 від 14.09.2015 року, довіреності на Бабця від 31.07.2013 року, є укладення договорів під впливом помилки, психічного тиску з боку відповідача в особі директора ОСОБА_4, під впливом тяжкої для нього обставини на вкрай невигідних умовах, не розуміючи значення своїх дій, так як він є грузином, не володіє українською мовою, чим скористався відповідач. Крім того, невідповідність змісту кредитного договору вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , що виразилося в наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків. Крім того, в договорі іпотеки вказаний невірний предмет іпотеки, відсутній пункт про страхування предмету іпотеки.

Відносини, що виникають у зв'язку з кредитним договором, договором поруки та договором доручення, регулюються положеннями ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Як зазначено у ч.1 ст. 244 ЦК України, на підставі довіреності здійснюється представництво.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину, з порушенням умов, необхідних для чинності правочину.

За змістом ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У відповідності до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо).

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, фінансова установа прийняла кредитний договір укладений з позивачем до виконання, позивач отримав кошти за договором, тобто сторони прийняли на себе всі права та зобов'язання, передбачені цим кредитним договором, тобто виконані всі дії, які не суперечать намірам та інтересам сторін, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання всієї необхідної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, тому суд правильно вважав, що у даному випадку не вбачається жодної з перелічених позивачем підстав для визнання правочинів недійсними, зі змісту кредитного договору не вбачається умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість указаних позовних вимог, адже позивачем не доведено, факту несправедливості умов кредитного договору та наявності всіх інших підстав для визнання недійсними правочинів.

Перевіряючи доводи позивача щодо визнання недійсними довіреності та доручення, внаслідок введення його в оману та обман, колегія суддів приходить до наступного.

Так, за положеннями ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Зі змісту цієї статті вбачається, що вона не поширюється на односторонні правочини, якими, зокрема, є довіреності. Тому до одностороннього правочину не може бути застосована ст. 230 ЦК України.

Крім того, на думку колегії суддів обставини, які зазначені судом у позові не є обманом в розумінні цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що форма довіреності від 31.07 2013 року та доручення від 14.09.2012 року, відповідають чинному законодавству та нотаріально посвідчені. Зміст ст.ст. 237-250, 1000 - 1010 ЦК України позивачу роз'яснено. Довіреність підписана позивачем у присутності нотаріуса, дієздатність його перевірено.

Доводи скарги про те, що судом неправомірно були відхилені клопотання позивача, зокрема про призначення судово-психіатричної експертизи стану позивача в момент укладення договорів, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать його позиції викладеної у позові, яка зводиться до того, що позивач є грузином, не володіє українською мовою, тому уклав договори під впливом помилки, психічного тиску з боку відповідача, під впливом тяжкої для нього обставини на вкрай невигідних умовах, не розуміючи значення своїх дій. Тобто, враховуючи роз'яснення п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», обставин викладених у позові чи наявність даних про те, що в момент укладення правочину позивач перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, які б обумовлювали необхідність експертного висновку позивачем не надано та і не зазначено.

Як роз'яснено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року, помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :