Провадження № 22-ц/780/2413/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 47 31.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Семиволос І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що із 2004 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 серпня 2012 року. В період зареєстрованого шлюбу у 2008 році за рахунок спільних коштів та кредиту, отриманого у ПАТ КБ «Правекс-Банк», вони придбали на ім'я чоловіка автомобіль «Нісан-Альмера» р.н.НОМЕР_1, який є їх спільною власністю подружжя і їх частки у праві на це майно є рівними. Вказувала, що після розлучення автомобіль залишився у користуванні колишнього чоловіка, який обіцяв їй повернути кошти за його половину, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 року він помер. Мати чоловіка ОСОБА_3 на його похованні при свідках теж пообіцяла повернути кошти за машину, проте не виконала своїх обіцянок, а влітку 2015 року взагалі заявила, що кошти за половину автомобіля повертати не збирається, що спонукало її звернутися до суду.

У зв'язку із наведеним просила поновити строк позовної давності, визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «Нісан-Альмера» р.н.НОМЕР_1 та стягнути із відповідачки на її користь компенсацію вартості 1/2 чачтини автомобіля в розмірі 15000 грн. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2, не погоджуючись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд помилково вважав, що вона має право на отримання у нотаріуса свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, бо таке можливо лише коли на момент смерті одного з подружжя шлюб не розірвано, а в даному випадку вона і ОСОБА_4 розлучені. Вважає, що вона обрала належний спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення компенсації із спадкоємця.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 і ОСОБА_4 із 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 серпня 2012 року.

Також судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу подружжя на ім'я ОСОБА_4 придбали автомобіль «Нісан-Альмера» р.н.НОМЕР_1, 2007 року випуску.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Спадщину після його смерті прийняла мати спадкодавця - відповідачка ОСОБА_3, яка 28 липня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину у вигляді автомобіля «Нісан-Альмера», який в подальшому був відчужений.

Відмовляючи у позові, суд прийшов до висновку, що позивачка пропустила трирічний строк для захисту своїх прав щодо розподілу спільного майна подружжя після розлучення і відсутні поважні причини для його поновлення.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що між сторонами у справі має місце спір про розподіл спільного майна подружжя і застосував норми СК України, які регулюють питання розподілу майна подружжя, що є помилковим.

Відповідно до положень ч.1, 2 та 4 ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент смерті.

За змістом даної норми спір про розподіл спільного майна подружжя (в тому числі вирішення судом питання про застосування строку позовної давності в таком у спорі) може мати місце лише між подружжям (колишнім подружжям) за життя. Після смерті одного з них виникають інші правовідносини, зокрема відносини щодо спадкування та щодо відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця.

Вирішуючи спір, суд в достатній мірі не дав оцінки підставам позову та не врахував, шо предметом спору у справі є майнові претензії позивачки до відповідачки як спадкоємиці померлого ОСОБА_4, а не спір про розподіл майна подружжя.

Отже, висновки суду про пропуск позивачкою строку позовної давності для захисту своїх прав щодо розподілу спільного майна після розлучення необгрунтовані та не стосуються спірних правовідносин.

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що позивачка не зверталася до нотаріуса із заявою для визначення її частки у спільному майні подружжя. Наведене суперечить «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджений наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, Глава 11 якого передбачає видачу свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя лише в разі смерті одного з подружжя, тобто якщо ці особи на момент смерті перебували у шлюбі (п.1.1 глави 11 Положення). В даному випадку на момент смерті ОСОБА_4 позивачка та померлий вже розлучилися.

Крім того, відмовляючи у позові, суд вказав, що позивачка не оскаржила свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачці ОСОБА_3 після смерті її сина. Такі висновки суду є хибними, поскільки як вище вказувалося фактично вимоги позивачки зводяться до стягнення із відповідачки компенсації вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 15000 грн. Суд не врахував, що відповідачка просить стягнути компенсацію, не претендуючи на саме майно, що не потребує оскарження свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірний автомобіль «Нісан-Альмера» р.н.НОМЕР_1 2007 року випуску був придбаний позивачкою і ОСОБА_4 в період шлюбу, отже він є їх спільною власністю і позивачка має право на компенасацію вартості його половини.

Після смерті ОСОБА_4 вказаний автомобіль був успадкований його матір'ю відповідачкою у справі ОСОБА_3, яка 28 липня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину у вигляді автомобіля «Нісан-Альмера» р.н.НОМЕР_1 2007 року випуску (а.с.22).

Спірні правовідносини регулюються ст.1281 ЦК України відповідно до частин 2 та 4 якої кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 була обізнана, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, поскільки підтвердила, що була присутня на його похованні і саме на кладовищі мати померлого відповідачка у справі ОСОБА_3 обіцяла їй повернути гроші за половину автомобіля, вказавши це в тому числі у позові.

Отже, позивачка відповідно до приписів ст.1281 ЦК України мала протягом шести місяців від дня, коли вона дізналася про смерть ОСОБА_4, пред'явити свої вимоги до спадкоємців які прийняли спадщину, чого не зробила. Подавши позов до суду лише 10 грудня 2015 року, позивачка відповідно втратила право вимоги до спадкоємців померлого.

Вказаний шестимісячний строк є присічними, преклюзивними і поновленню не підлягає.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника ОСОБА_5 на те, що вона подала позов до суду через рік у зв'язку з тим, що відповідачка обіцяла повернути їй грошові кошти. Як вище вказувалося, встановлений ст.1281 ЦК України шестимісячний строк пред'явлення вимог до спадкоємців є присічним і поновленню не підлягає, не зважаючи на причини його пропуску.

За таких обстаивн позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: