У Х В А Л А

26 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановила:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково, постановлено в порядку поділу майна подружжя набутого за час шлюбу виділити у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1; в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про поділ квартири скасовано, постановлено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 81/100 частин спірної квартири; визнано за останнім право спільної сумісної власності на 19/100 частин спірної квартири; визнано за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право на 19/200 частин спірної квартири; визнано за ОСОБА_5 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право на 19/200 частин спірної квартири; у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення апеляційного суду в частині визнання 81/100 частин спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_4, визнання 19/100 частин квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 19/200 частин зазначеної квартири за кожним скасовано; рішення суду першої інстанції в частині виділення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині спірної квартири за кожним залишено в силі; в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме положень статті 60 СК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог

ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що згідно квитанцій про оплату внесків за квартиру з грудня 2003 року вони підписані саме ОСОБА_5 Окрім того, сторонами не заперечувалося, що за час спільного проживання у квартирі проводились ремонтні роботи, встановлювалися меблі, побутова техніка тощо, з урахуванням чого вартість спірної квартири також значно збільшилась, незважаючи на тенденцію зростання вартості аналогічної нерухомості. Згідно свідоцтва про право власності від 23 лютого 2005 року спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_4, а враховуючи те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно проживали без реєстрації шлюбу та офіційно його зареєстрували 5 червня 2004 року, тому спірна квартира підлягає поділу за правилами статті 71 СК України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що покладаючи в основу рішення висновок експерта від 23 липня 2015 року апеляційний суд, з урахуванням заперечень відповідача, не перевірив, чи відповідає даний висновок експерта вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експерт них досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року; чи викликався у судове засідання та чи попереджався експерт, що проводив дослідження про відповідальність, передбачену статтями 384 і 385 КК України, за дачу завідомо неправдивого висновку або відмову дати висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків та не врахував, що невиконання цих вимог робить неможливим використання цього висновку як висновку експерта у даній справі. Також, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що висновок експертизи є одним із доказів і не має пріоритету перед іншими видами доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що вирішуючи спір, суди всупереч вимогам частини четвертої статті 10 ЦПК України не роз'яснили сторонам права подавати клопотання про призначення експертизи для встановлення дійсної ринкової вартості спірного майна, не роз'яснили, що відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, допустили суттєву неповноту у з'ясуванні таких обставин. Окрім того, при поділі майна не враховано борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа, є власником лише матеріалів, обладнання, як і були використані в процесі будівництва. У разі неможливості поділу будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити ці матеріали чи обладнання.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року та від 16 грудня 2015 року, суд, виходив із того, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня

2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук