22-ц/775/664/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Курбанова Н.М.
Суддя-доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частини квартири за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2, що є власником 3/4 частин квартири АДРЕСА_1, звернувся до суду із позовом до власника другої частини цієї квартири в розмірі 1/4 частини - ОСОБА_5, про визнання права власності на 1/4 частину цієї квартири, що належить відповідачеві, посилаючись на ст. 365 ЦК України і враховуючи: неможливість спільного проживання з ним в одному жилому приміщенні через неприязні стосунки, і неможливість, разом з тим, за технічними ознаками квартири виділити в натурі частку відповідача; наявність у відповідача іншого власного житла, отриманого в результаті приватизації - квартири АДРЕСА_2, де той фактично проживає і зареєстрований; а також на те, що ОСОБА_5 не отримав у встановленому законом порядку свідоцтво про право власності в порядку спадкування на спірну 1/4 частини квартири № 12 після смерті свого батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Здатність виплатити відповідачеві грошову компенсацію, шляхом її депонування на рахунку суду, втілив у клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, за результатами якої вартість спірної 1/4 частини квартири кладає 193811грн. В позасудовому порядку сторони не доходять згоди щодо долі спільної квартири. Просив компенсувати понесені по справі судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який підтримав доводи скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_5 (телефонограма № 1727 від 02.08.2016р.), дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником ? частин квартири АДРЕСА_3 (1/4 частини набута в порядку приватизації 17.07.1995р., 1/4 частини подарована ОСОБА_6 20.06.2015р.; 1/4 частини подарована ОСОБА_6 23.04.2009р.).

Власником інших 1/4 частин цієї ж квартири належить ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Ринкова вартість спірної 1/4 частини квартири № 12 за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 08.04.2016р. становить 193811грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що заявляючи позовні вимоги в порядку ст. 365 ЦК України про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири № 12, що належить відповідачу, ОСОБА_2 не висуває одночасно вимог про припинення права власності ОСОБА_5 на цю спірну частку, незважаючи на роз'яснення судом положень ст. 10 ЦПК України щодо необхідності уточнення позовних вимог. У зв'язку з цим суд вважав неможливим ухвалення позитивного на користь позивача рішення про припинення права відповідача на частку у спільному майні, не виходячи за межі позовних вимог.

З таким висновком суду не можна не погодитись з наступних підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, якою вмотивовано позов, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно із ч. 2 наведеної норми суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як з'ясовано, відповідач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - ОСОБА_5 (а.с. 62).

Доводам позивача в позовній заяві, що продубльовані і в апеляційній скарзі його представника, щодо документального неоформлення відповідачем своїх спадкових прав на 1/4 частини квартири (не отримання свідоцтва про право на спадщину) після смерті батька ОСОБА_5 суд дав належну оцінку з посиланням на ч. 5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України, за якими незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тож, суд вірно з дотриманням вимог матеріального закону визначився, що відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину після смерті батька не позбавляє його права на спадкову 1/4 частину квартири № 12. Відповідач фактично є власником 1/4 частини квартири, на яку претендує позивач.

Право власності може бути припинене на підставах, перелічених у ст. 346 ЦК України, і в інших випадках, встановлених законом.

В апеляційній скарзі позивач, як на підставу для задоволення позову, посилається на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»: за змістом п. 3 - за положеннями ст. 19 Конституції України, ч. 4 ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст. 166 СК України), застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України): п. 13 - вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо).

Проте, в даному випадку позивачем заявлено вимоги про визнання за позивачем права власності на частку, що належить відповідачеві, але не поставлено поряд з цим вимогу про припинення його права власності на цю частку, що є самостійною позовною вимогою і само по собі (без правового унормування) не витікає з вимоги про визнання права власності на чуже майно.

Положення ст. 365 ЦК України не містять прямої вказівки на можливість вирішення судом з власної ініціативи будь-якої супутньої вимоги поряд із припиненням права особи на частку у спільному майні , на кшталт ч. 2 ст. 166 СК України і ч. 5 ст. 216 ЦК України.

Тому, зважаючи на формулювання позовних вимог, що зводяться до визнання за позивачем права власності на частку у спільному майні, що належить відповідачеві, неможливо, не виходячи за межі цих позовних вимог, як погоджується із висновками суду першої інстанції колегія суддів, позитивно вирішити питання про припинення права відповідача на його частку.

В іншому випадку (при позитивному рішенні суду) буде порушене правило диспозитивності судочинства, регламентоване ст. 11 ЦПК України, і будуть існувати дві особи із набутою власністю на одну й ту саму 1/4 частини квартири № 12, що не є вірним.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції сконцентрував підстави визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири № 12, що належить відповідачеві згідно зі ст. 365 ЦК України: п. 3 - спільне володіння і користування є неможливим через неприязні стосунки; п. 1 - частку відповідача технічно не може бути виділена в натурі; п. 2 - квартира є неподільною річчю.

Як вбачається з матеріалів справи, частка відповідача ОСОБА_5 в жилій площі квартири становить 12,85кв.м. (51,39кв.м.:4), а від загальної площі - 21,65кв.м. (86,6кв.м.:4).

Така частка не є незначною, з огляду на наявність у власності відповідача тільки однокімнатної квартири, окрім спірної частки в квартирі № 12 (а.с. 121).

Ані до суду першої інстанції, ані в апеляційному суді позивачем не надано впевнених аргументів і відповідних цьому доказів щодо того, що припинення право власності відповідача на спірну часку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (п. 4 ст. 365 ЦК України): відсутні дані щодо згоди відповідача із позовом або інші ознаки (прямі або опосередковані дані) погодження відповідача на припинення його права у спільній частковій власності чи втрати інтересу і відсутності будь-яких планів, потреби на використання і розпорядження власною часткою в нерухомому майні самим відповідачем та/або членами його сім'ї; погодження ОСОБА_5 із визначеною експертом вартістю його частини квартири, на яку претендує позивач; не заперечення проти отримання відповідачем грошової компенсації за його частку.

В такому випадку, факт депонування позивачем грошової суми визначеної експертом компенсації вартості відшукуваного майна не є гарантією зберігання в повному обсязі майнових прав і інтересів співвласника ОСОБА_5

Також, зазначений в апеляційній скарзі факт невикористання відповідачем з моменту прийняття спадщини у 2014 році своєї успадкованої частки квартири не є обставиною, з якою пов'язана правова можливість позбавлення за судовим рішенням права особи на його власність, набуту у встановленому законом порядку.

Таким чином, беручи до уваги підстави набуття права власності, регламентовані главою 24 ЦК України, забезпечити права позивача визнанням за ним права власності позивача на 1/4частину квартири, що належить відповідачеві, із твердим переконанням не порушення прав іншого співвласника рішенням суду неможливо, як віднаходить апеляційний суд.

Посилання представника позивача в апеляційному суді щодо невирішення судом першої інстанції одночасно з ухваленням рішення питання про повернення з рахунку суду задепонованих коштів грошової компенсації не впливає на правильність розв'язання спору та може бути реалізоване в межах порушеного перед судом першої інстанції питання про ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 220 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, в тому числі щодо оцінки доказів, на що вказано в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Л.М.Кочегарова

О.М.Пономарьова