У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Дніпровського екологічного прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України, Державної інспекції сільського господарства України до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання незаконним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації, недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року Дніпровський екологічний прокурор в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України, Державної інспекції сільського господарства України звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 22 січня 2010 року № 118 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0057 га у власність ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області та передано ОСОБА_6у власність зазначену земельну ділянку. На підставі цього розпорядження ОСОБА_6 видано два державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2. Земельну ділянку площею 0,5729 га (державний акт серії НОМЕР_2) було поділено на три окремі земельні ділянки і видано ОСОБА_6 три державні акти на право власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_4 − на ділянку площею 0,2538 га, серії НОМЕР_3 −на ділянку площею № НОМЕР_5 га та серії НОМЕР_6 − на ділянку площею 0,2427 га.

2 червня 2011 року ОСОБА_6на підставі договору-купівлі продажу відчужила ОСОБА_7земельну ділянку площею 0,4328 га (державний акт серії НОМЕР_1). У подальшому зазначену земельну ділянку було поділено на три окремі земельні ділянки, ОСОБА_7видано три державні акти на право власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_9 − на ділянку площею 0,0804 га, серії НОМЕР_7− на ділянку площею 0,1561 га та серії НОМЕР_8− на ділянку площею 0,1963 га.

5 жовтня 2011 року ОСОБА_7на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,0804 га(державний акт серії НОМЕР_10) ОСОБА_8

Того ждня ОСОБА_7на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,1963 га(державний акт серії НОМЕР_8) ОСОБА_9

Оскільки передані у власність ОСОБА_6 земельні ділянки належать до земель водного фонду, тому не можуть передаватись у власність громадян, прокурор просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 22 січня 2010 року № 118 у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0057 га та передачу її у власність ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Вишеньківської сільської ради Бориспільського району; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_4, серії НОМЕР_3, серії НОМЕР_6, видані ОСОБА_6; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_9, серії НОМЕР_7, серії НОМЕР_8, видані ОСОБА_7; повернути зазначені земельні ділянки загальною площею 1,0057 га у власність держави в особі Бориспільської райдержадміністрації Київської області.

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 19 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 4 березня 2013 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року вищезазначені судові рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 4 березня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи ухвалою апеляційного суду Київської області від 6 серпня 2015 року рішення Бориспільського районного суду Київської області від 19 жовтня 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водоохоронних зон і прибережних захисних смуг.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 22 січня 2010 року № 118 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0057 га у власність ОСОБА_6для ведення особистого селянського господарства на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області; передано ОСОБА_6у власність зазначену земельну ділянку; зобов'язано приватне підприємство «Земля 2009»виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку; зобов'язано Бориспільський районний відділ державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» зареєструвати акт у книзі реєстрації державних актів на право власності на землю.

На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_6 видано два державні акти на право власності на земельні ділянки, які розташовані в межах 100-метрової прибережної захисної смуги Канівського водосховища річки Дніпро.

Земельну ділянку площею 0,5729 га було поділено на три окремі земельні ділянки і видано ОСОБА_6три державні акти на право власності на земельні ділянки площею: 0,2538 га, 0,0764 га та 0,2427 га.

2 червня 2011 року ОСОБА_6на підставі договору-купівлі продажу відчужила ОСОБА_7земельну ділянку площею 0,4328 га (державний акт серії НОМЕР_1). У подальшому зазначену земельну ділянку було розділено на три окремі земельні ділянки та видано ОСОБА_7 три державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,0804 га, площею 0,1561 га та площею 0,1963 га.

5 жовтня 2011 року ОСОБА_7на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,0804 га ОСОБА_8

Того ждня ОСОБА_7на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку, площею 0,1963 га ОСОБА_9

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час eстановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. ст. 50 - 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Враховуючи вищезазначені положення норм матеріального закону, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Статтею 60 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суди правильно виходили із того, що висновок спеціаліста від 22 березня 2012 року, на який посилається позивач, не є неналежним та допустимим доказом, оскільки спеціалістом не було здійснено вихід на місцевість для встановлення дійсного розміру захисної прибережної смуги в районі розташування спірних земельних ділянок. При складанні висновку не враховано розділ земельної ділянки на три окремі земельні ділянки. Враховуючи вищезазначене суди правильно виходили із того, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водоохоронних зон і прибережних захисних смуг.

Крім того, апеляційним судом правильно враховано, що рішенням Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 21 березня 2014 року затверджено проект «Упорядкування та облаштування прибережно-захисної смуги вздовж ділянок ОСОБА_7, ОСОБА_9 ОСОБА_8 в адміністративних межах Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, Споруди інженерного захисту територій», відповідно до якого земельні ділянки ОСОБА_7, ОСОБА_9 ОСОБА_8 не розташовані на землях прибережної захисної смуги (водного фонду), а межують з ними, пролягають вздовж прибережної захисної смуги. Зазначене також підтверджується листами Державної служби геології та надр України, Державним агентством водних ресурсів, а також висновком державної екологічної експертизи, затвердженим Департаментом екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації.

Враховуючи вищезазначене, оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 6 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак