Справа № 587/1279/16-ц
Провадження № 2/587/701/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року Сумський районний суд Сумської області

під головуванням судді Моісеєнко О.М,

при секретарі Козловій К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом

ОСОБА_1

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш Авто»

Про захист прав споживачів,

Встановив:

Позивач звернувся до суду з тих підств, що 23 червня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль ВАЗ «Нива» у власність та передати йому у користування на строк та на умовах, передбачених договором.

На підставі вказаного договору ним було сплачено відповідачу комісію за організацію та оформлення договору фінансового лізингу в розмірі 10% від вартості автомобілю, що становить 25 200 грн. та підтверджується квитанцією Харківського відділення № 5 ПАТ «Ідеа Банк» № 26 від 23.06.2016 року. Вважає, що вказаний договір фінансового лізингу є недійсним, а сплачені ним кошти відповідачу в сумі 25 200 грн. підлягають поверненню, так як діяльність ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» фактично є діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки, але здійснюється відповідачем без відповідної ліцензії. При укладанні договору не було дотримано істотної умов договору, що є додатковою підставою для визнання договору недійсним. Оскаржуваний договір фінансового лізингу від 23.06.2016 року нотаріально посвідчений не був. Крім того, він одноособово без згоди дружини перераховував грошові кошти відповідачу в сумі 25 200 грн., набуті за час довгострокового шлюбу з дружиною, але відповідач, не отримав письмової згоди дружини на укладання спірного договору. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004552 від 23.06.2016 року, укладеного між ним і відповідачем та стягнути з останнього 25 200 грн..

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує та просить справу розглядати без його участі.

Представник відповідача до залу суду не зявився по невідомій причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Повторна заява відповідача про відкладення розгляду справи без надання доказів поважності відкладення не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

23 червня 2016 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в особі представника ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 004552 за умовами якого відповідач лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль ВАЗ «Нива» у власність та передати його позивачу у користування на строк на на умовах, передбачених договором (а.с.11-18).

На підставі вказаного договору 23 червня 2016 року позивачем було сплачено відповідачу комісію за організацію та оформлення договору фінансового лізингу в розмірі 10%від вартості автомобілю, що становить 25 200 грн. та підтверджується квитанцією Харківського відділення № 5 ПАТ «Ідеа Банк» № 26 від 23.06.2016 року (а.с.20).

Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Прикінцевими положеннями зазначеного Закону встановлено, що фінансові установи зобовязані протягом одного року з дня набрання чинності цим Закономпривести свою діяльність у відповідності з вимогами цього Закону.

Залучення коштів для придбання предмету лізингу у вигляді авансування лізингоодержувачем ціни предмета лізингу у розмірі 50% його вартості для придбання у власність лізингодавця не передбачено законодавством про фінансовий лізинг.

У цій частині договір виходить за межі законодавства про лізинг, а тому в рамках здійснення фінансової послуги фінансового лізингу має відповідати додатковим вимогам, а саме ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги на державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якої для залучення коштів від фізичних осіб, що фактично відбувається та відображено в укладеному договорі необхідна ліцензія, а укладання договорів із фізичними особами за відсутності цього документу є порушенням закону. Це саме кореспондується і з Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юрособами, що не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2014 року, згідно п. 1 якого юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку.

Таким чином діяльність ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» фактично є діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки, але здійснюється відповідачем без відповідної ліцензії.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України,якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорювань правочин).

Ч. 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Тому, за таких обставин, слід вважати, що договір фінансового лізингу № 004552 від 23 червня 2016 року, укладений між відповідачем та позивачем є недійсним в силу вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, як у договорі, так і у специфікації відсутня обовязкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом.

В оспорюваному договорі, в тому числі із урахуванням змісту додатку № 2 Специфікація до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (в договорі відсутні такі індивідуальні ознаки предмету договору: номер кузову автомобілю, рік випуску автомобіля, колір, обєм двигуна, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація автомобіля тощо), а також договір не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Тобто у договорі зазначено лише марку автомобіля та його модель. Однак, вимогу вищезазначеної норми про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору не дотримано.

За наявності такого недоліку у договорі вбачається, що умова про предмет лізингу належить до істотних умов правочину (ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»), а тому при укладенні договору не було дотримано істотної умови договору, що є додатковою підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5,6 статті 203 вказаного Кодексу.

В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

У ст. 18 зазначеного Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2,3 ч.3 ст.18); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст.18).

В пунктах 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 23.06.2016 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до змісту договору позивач доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст. 808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості.

Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п. 1.6 Договору передбачено, що лізингодавець разом з продавцем відповідає перед лізингоодержувачем виключно за зобовязанням щодо продажу якісного предмету лізингу, а за усіма іншими зобовязаннями передбаченими Законом, зокрема щодо усунення несправностей протягом гарантійного строку відповідальність взагалі договором не передбачена.

Також, Законом України «Про фінансовий лізинг» п.п. 1,4 ч. 2 ст. 10 передбачено обовязок лізингодавця надати предмет лізингу, який відповідав би його призначенню, відшкодувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором.

Стаття 11 цього Закону надає право лізингоодержувачу:

1)обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2)відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;

3)вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу у випадках;

4)вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Ч. 1 ст. 767 ЦПК України зобовязує наймодавця передати наймачеві річ у комплекті та у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню.

Однак, всупереч вищезазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу від 23.06.2016р. не передбачено обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.

Не відповідають вимогам вищезазначених законів умови п.п. 4.5 договору, якими у випадках наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу надано право тільки на заміну речі шляхом укладання додаткової угоди та проведення додаткових розрахунків без зазначення права позивача на розірвання договору та відшкодування збитків.

Пунктом. 5.5 Договору передбачено, що будь-які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. В той же час в цьому пункті визначено, що лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів.

В договорі взагалі необумовлені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання умов договору відповідачем розірвати договір з ініціативи позивача та ставити питання щодо відшкодування шкоди.

Не передбачено право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення передачі предмета лізингу більше 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови, тоді як ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків.

Вищенаведені умови договору, якими повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобов'язань, включення в умови договору здійснення оплати споживача у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, відповідно до цієї норми закону лізингоодержувач за договором лізингу сплачує лізингові платежі, які відповідно до ч. 2 ст.16 включають:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Однак, всупереч цієї норми закону умовами договору передбачена сплата лізингоодержувачем адміністративного платежу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, яка складає 10% від вартості предмета договору, яка не передбачена законом і не входить в перелік послуг, які підлягають оплаті відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг».

Пунктом 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору, що обмежують права споживача відноситься надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Всупереч цієї норми закону п.п. 1.7, 9.4, 9.6 Договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту його укладання до повної оплати платежів, лізингоодержувач зобов'язаний доплатити різницю з перерахованими лізинговими платежами, про що складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів.

Тобто умовами договору не передбачено право позивача як споживача послуг розірвати договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Крім того, положеннями п. 10.11 договору надана можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови укласти чи виконати договір, в той же час лізингоодержувач позбавлений відповідно до умов договору будь-якої компенсації у зв'язку з невиконанням обов'язків лізингодавцем, тому ці умови договору відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими.

Оскаржуваний договір фінансового лізингу від 23.06.2016 р. нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Верховний Суд України у Постанові від 16.12.2015 року при розгляді цивільної справи № 6-2766цс15 виклав правову позицію, за змістом якої вбачається, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, а у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним та зазначив, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи № 6-4086ск14 від 07.03.2014р. було викладено правову позицію, із змісту якої слідує що договір фінансового лізингу, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникли у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлені цим законом. Тому застосування судами загальних норм ЦК України про лізинг, найм (оренду) транспортних засобів є належним.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність у них такого дозволу (ліцензії).

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України один із подружжя, укладаючи той чи інший договір не тільки розпоряджається спільним майном подружжя, а й створює для подружжя додаткові обовязки

Вимоги ст. 65 СК України розповсюджується як на випадки відчуження, так і на випадки придбання майна одним з подружжя.

Пунктами 17.2, 17.3 спірного договору визначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений (-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений (-а) визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору, буде використовуватися на потреби сім'ї.

Позивач одноособово без згоди дружини перераховував грошові кошти відповідачу в сумі 25 200 набуті за час довгострокового шлюбу з дружиною.

Відповідач, укладаючи спірний договір діяли недобросовісно, включив до договору пункти 17.2, 17.3, достовірно знаючи, що позивач довгий час одружений, але не дивлячись на це не перевірив походження коштів та доходів сімї, а також не отримав письмової згоди його дружини на укладення спірного договору.

З договору фінансового лізингу слідує, що предмет лізингу предається у користування лізингоодержувачу протягом 120 робочих днів з моменту сплати адмінплатежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4, ст.. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 договору /п. 1.7 договору/.

Як вбачається з договору та додатку № 1 до нього, сплачені позивачем 25 200 грн. 00 коп. є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів»,а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх платити.

Крім того, п.п. 8.1, 8.3 договору погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладення договору /9 360, 85 доларів США/. За умовами договору, вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю /виконавцю, виробнику/ можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу № 004552 по своїй природі є несправедливим, порушує принципи добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЗУ «про захист прав споживачів» продавець /виконавець, виробник/ не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб, інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 25200,00 грн. під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

Окрім наведеного, дії відповідача суперечать ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Отже, відмова позивачу в поверненні сплачених позивачем коштів на підставах, не передбачених законом, позбавляє його права власності на сплачені кошти та прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. З Закону України «Про захист прав споживачів».Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Таким чином, положення договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача, як споживача передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ЦК України про лізинг, найм, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому є законні підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому, оскільки зміна наведених в рішенні положень договору зумовлює зміну інших положень, які викладені в договорі.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 227, 236, 806 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 6, 7, 10, 11, 15 Законом України «Про фінансовий лізинг», 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 4, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

Вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004552 від 23 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш Авто».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш Авто» (, п/п 4 в АТ «ОСОБА_3 Аваль», МФО 380805, юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 25 200 (двадцять пять тисяч двісті) гривень грошових коштів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш Авто» (, п/п 4 в АТ «ОСОБА_3 Аваль», МФО 380805, юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1 102 (одну тисячу сто дві) грн. 40 копійок витрат судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Моісеєнко