У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Луспеник Д.Д., розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и в:

У червні 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 13 липня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 111 250 доларів США зі сплатою 11,04 % річних на строк до 12 липня 2017 року. 16 липня 2007 року з метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав банку в іпотеку належний йому на підставі договору про поділ нерухомого майна житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів з житлового будинку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2007 року, яка станом на 2 червня 2009 року становить 97 192 доларів США 20 центів, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок (літ. А, А, А. Поз. 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, сходова клітка поз. І, підвал ІІІ, ІV.V.VI) загальною площею 181,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю - ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору про поділ нерухомого майна від 8 серпня 2006 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 16 липня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, відмовлено. Зупинено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення з житлового приміщення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідачі судові рішення не оскаржили.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень й доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності зазначених судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині виселення мешканців з житлового приміщення, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР та ст. ст. 39, 40 Закону «Про іпотеку» дійшли до правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6 - 39 цс 15 від 18 березня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2016 року відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ Д.Д. Луспеник