Провадження № 22-ц/779/1449/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на 1/2 частини квартири, встановлення порядку користування, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині купівлі 1/2 частини квартири, визнання права власності на 1/2 частини квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач разом із своєю матір'ю, дідусем та бабусею проживали у квартирі АДРЕСА_1, в якій згідно зі свідоцтвом про право власності вони мали рівні частки, зокрема, кожен по 1/4 частки. У 1996 році всі члени сім'ї вирішили продати квартиру і за спільні кошти купити дві квартири. 14.05.1996 квартиру було продано, договір купівлі-продажу від його імені було підписано його матір'ю, яка діяла як законний представник, і в цей же день було придбано квартиру АДРЕСА_2, куди він з матір'ю вселився і прожив там 18 років. Проте у вересні 2014 року між ним та матір'ю виник конфлікт, в результаті якого відповідачка забрала в нього ключі від квартири та почала чинити перешкоди в користуванні нею, а також він дізнався, що квартира належить на праві власності тільки матері, а він немає на неї жодних прав. Посилаючись на те, що купівля вищезазначеної квартири була здійснена за кошти квартири, в якій він був співвласником 1/4 частки, вважає, що він має право на частку спірної квартири. На час купівлі квартири йому було 6 років і він не міг захисти своє порушене право. Про те, що власником квартири є тільки його матір, він дізнався у 2014 році. На підставі вищевказаного та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 від 14 травня 1996 року, визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири, вселити його у квартиру та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, надавши ключі від вхідних дверей (т.1 а.с. 2-4, 72-75).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року (т.1 а.с. 182-184), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено (т.1 а.с. 263-265).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 39-41). В Ухвалі, зокрема, вказано, що підстав для визнання угоди недійсною не наведено, а відповідачка виконала свій обов'язок забезпечити житлом позивача. Крім того, до справи не притягнуті інші учасники угоди.

03.03.2016 позивач подав заяву про збільшення та зменшення позовних вимог, згідно якої просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2, встановити порядок користування квартирою, вселити його у квартиру та зобов'язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні квартирою (т.2 а.с. 55-59).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2015 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 114).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2016 року позов задоволено частково: вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити, ОСОБА_2 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та передати ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_2

Встановлено такий порядок користування квартирою АДРЕСА_2: виділено ОСОБА_2 у користування кімнату площею 13,5 кв. м., виділено ОСОБА_3 у користування кімнату площею 16,2 кв. м., місця загального користування залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2794 грн 80 коп. витрат по оплаті судового збору. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 оскаржив указане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що спірна квартира по АДРЕСА_2 була придбана в один день 14.05.1996, а на її придбання було використано кошти від продажу квартири, що була спільною частковою власністю по АДРЕСА_1, а тому вважає, що позивач має право на частку у спірній квартирі та його слід за ним визнати. Позивач вказав, що майно було набуто в 1996 році, а тому слід керуватися правилами ст. 2 КпШС. Враховуючи, ст. 79 КпШС та ст. 12, 16, 17 Закону України «Про власність», апелянт вважає, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який був неповнолітнім на час придбання квартири в спірному майні є рівними між собою у праві власності. Позивач зазначив, що у квартирі по АДРЕСА_1 неповнолітній дитині належало 21,4 кв.м і його частка у квадратних метрах по вул. АДРЕСА_2 не повинна становити менше 21,4 кв.м. При цьому житлова площа спірної квартири складає 43,0 кв.м., а 21,4 від вказаної площі становитиме 1/2 частка.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2016 року скасувати в частині відмови у визнанні права власності на 1/2 частини квартири та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частини квартири.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з указаних у ній мотивів.

Відповідачка та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити.

Третя особа ОСОБА_4 просив задовольнити апеляційну скаргу. Вказав, що 4 осіб були співвласниками квартири по АДРЕСА_1 у тому числі позивач і відповідачка. За отримані від продажу гроші купили дві квартири - в одну пішла жити ОСОБА_2 з позивачем, а в іншу він. Відповідачка оформила право власності тільки на себе, хоч повинна була подбати про майнові інтереси сина, і це порушує права позивача.

Компромісу сторони не досягли.

Заслухавши сторін та їх представників, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Цим вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Згідно матеріалів справи, 14.05.1996 між ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2, продали, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 10-11).

14.05.1996 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 59-60).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.12.2014, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 (т.1 а.с. 53-54), в якій зареєстрованими є: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 76).

Згідно з витягом з розпорядження Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 22 березня 1995 року № 76-р на підставі заяви відповідача, відповідно до ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ОСОБА_3 було надано дозвіл від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 на відчуження належної йому частки квартири АДРЕСА_1 22. Також було зобов'язано ОСОБА_3 забезпечити неповнолітнього сина ОСОБА_2 належним житлом за місцем переїзду сім'ї (т.1 а.с. 90-95, 121).

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача не було порушено відповідачкою, а житлові права позивача реалізовані. З цим висновком погодитись не можна.

Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Позивач, згідно матеріалів справи, був співвласником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 93); власність була набута відповідно до Закону України «Про власність» та ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», чинними на момент набуття власності, з рівними частками кожного співвласника. Тобто, виникла спільна часткова власність з визначенням ідеальної частки кожного співвласника. Про це свідчить копія Свідоцтва, де вказано, що у співвласників рівні долі в майні. Спору з цього приводу між сторонами не існує.

Спір між сторонами існує з приводу власності на квартиру АДРЕСА_2 Позивач і третя особа стверджують, що відповідачка придбала житло за кошти, які були виручені від продажу їх спільної власності. Про це, крім пояснень, свідчить також той факт, що договори відчуження спільної квартири та придбання спірної були проведені в один день. Відповідачка заперечила ці обставини, але доказів придбання спірної квартири за власні кошти не надала. Тому, колегія суддів вважає встановленим факт придбання спірної квартири за кошти, які були виручені від продажу спільної часткової власності.

Після придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 власність неповнолітнього правовим способом ніяк не припинялась, а просто зникла, перейшовши повністю до ОСОБА_2, яка як мати зобов'язана була дбати про майнові інтереси сина.

Колегія суддів вважає це істотним порушенням принципів справедливості і правової визначеності, які слід відновити - позивач у цьому випадку був незаконно позбавлений права власності на квартиру як об'єкт цивільного права і тому вправі вимагати визнання його за ним.

По-перше, у законодавстві України відсутні правові підстави для позбавлення неповнолітнього належної йому власності за вказаних обставин. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 77, ст. 79 Кодексу про шлюб і сім`ю, який діяв у час виникнення спірних правовідносин, питання спільної власності батьків і дітей регулюються Цивільним Кодексом Української РСР; діти не мають права на майно батьків, а батьки не мають право на майно дітей. За цими нормами відповідачка не вправі була позбавляти сина власності.

За змістом ст. 3 Конвенції ООН про права дитини предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. У даному випадку мати порушила майнові права неповнолітнього сина, який самостійно їх захистити не міг.

ОСОБА_2 тільки частково виконала свій обов'язок матері, надавши сину можливість жити до повноліття у придбаній (за рахунок продажу спільної власності) квартирі. Колегія суддів вважає, що виконання зобов'язання відповідачки щодо забезпечення належним житлом неповнолітнього сина не повинно було погіршувати його майновий статус власника, який він вже мав. Фактично мати позбавила сина власності способом, який не передбачений законом, всупереч взятим на себе зобов'язанням. Такий висновок солідаризується із позицією ВСУ в справі 6-240цс15, де, зокрема, зазначено, що укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей. У цьому випадку майнові права дитини (позивача), які набуті відповідно до закону, були явно порушені, а тому він вправі вимагати визнання свого права. Колегія суддів вважає, що зміст «забезпечення житлом» у зобов`язанні відповідачки полягав у відтворенні права неповнолітнього сина як повноцінного власника з усіма правомочностями.

По-друге, про порушення свого права, позивач дізнався у 2014 році. Принцип правової визначеності щодо непорушності права власності закріплений у ст. 41 Конституції України. Ця норма прямої дії підлягає застосуванню в даному випадку відповідно до принципу верховенства права. У зв`язку з цим слід констатувати порушення права позивача та необхідність його відновлення правовим способом. Законодавство, яке діяло під час виникнення у позивача права власності не мало розвинутого інструментарію його захисту. Колегія суддів вважає, що в цьому випадку повинні бути застосовані приписи чинного Цивільного кодексу України, які діяли на момент, коли власник дізнався про порушення права і які покращують становище власника, оскільки дають більше можливостей для його захисту.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У цьому випадку право власності сина не визнається відповідачкою, а документ про його право втрачено у результаті дій відповідачки - присвоєння частки неповнолітнього сина. За цих обставин є всі підстави застосувати приписи вказаної норми і визнати за позивачем право власності на частку в спірній квартирі.

По-третє, розпорядившись власністю свого сина, відповідачка набула право на іншу річ - квартиру по АДРЕСА_2. Частка позивача у відчуженій квартирі по АДРЕСА_1 складала 1/4 - рівну з іншими співвласниками. Після продажу квартири було придбано дві квартири: двокімнатна для відповідачки з сином; однокімнатна для сім`ї ОСОБА_4. Обов'язок відновити майнові права позивача лежить на відповідачці, яка їх порушила. При вирішенні питання визначення частки слід виходити з рівності часток співвласників і того, що частка позивача у проданій квартирі складала 1/4, що становило 21,4 кв. м; 1/2 частки у придбаній спірній квартирі становить 21,5 кв.м. За наведених обставин колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 спірної квартири підлягає до задоволення у порядку захисту порушеного права.

Таке рішення, вважає колегія суддів, відновить справедливість і відповідатиме принципу верховенства права - право власності є непорушним, а правомочності власника захищені.

За цих обставин рішення в оскаржуваній частині належить скасувати та ухвалити нове про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2. У решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2016 року у частині відмови у визнанні права власності позивача на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський