Справа № 481/891/16-ц
Провадж.№ 2/481/443/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

(заочне)

06.12.2016 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., за участю секретаря Кузьміної Н.П. розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

Встановив:

18 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 червня 2014 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі відповідач) укладено договір фінансового лізингу № 0110267 на придбання трактора, під час укладення якого позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому він вважає цей правочин недійсним. Відповідач порушив його права як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення, що призвело до того, що умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII), оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідач відмовився передавати трактор, вказавши, що сплачена позивачем сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організацію та оформлення договору, а позивач вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Тому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 26 червня 2014 року і стягнути з відповідача сплачені грошові кошти у розмірі 20500 грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_1. та його представник ОСОБА_2 не з'явились, представник направив суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» у судове засідання не з'явився повторно, причин неприбуття суду не повідомив, заперечення проти позову не надав, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи.

За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін за наявними в справі доказами, зі згоди позивача при заочному розгляді, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до умов договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу (трактор МТЗ - 72.1) у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 1.3. ст. 1 договору лізингодавець (відповідач) зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах договору та згідно чинного законодавства.

В договорі зазначено, що він має три додатки, зокрема додаток № 1 графік сплати авансового внеску, додаток № 2 специфікація, додаток № 3 графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Як видно із матеріалів справи позивач підписав договір фінансового лізингу № 010267 та додатки до нього (а.с. 04-16).

Згідно додатку № 1 договору вартість предмету фінансового лізингу на день підписання договору становить 205 000,00 грн., авансовий платіж - 50,00 % або 102500,00 грн., щомісячний авансовий платіж - 8541,00 грн, адміністративний платіж (комісія за організацію) - 10 %, комісія за передачу 3 %.

Згідно з квитанцією від 26 червня 2014 року № N12R034230 ОСОБА_1 сплатив ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» перший (авансовий) внесок по вказаному вище договору в сумі 20 500 грн.

Листом від 20.07.2015 року за вих. № 446 позивача ОСОБА_1 було повідомлено, про те, що лізингодавець розриває з ним оспорюваний договір в односторонньому порядку, оскільки позивач порушив його умови.

Згідно зі ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16 грудня 1997 року істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із договору фінансового лізингу видно, що в ньому зазначені: предмет лізингу (ст. 1 договору); строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу) (ст. 2 договору); права та обов'язки сторін (ст. 3 договору); умови поставки та прийому передачі предмета лізингу (ст. 4); користування предметом лізингу (ст. 5); гарантійні зобов'язання (с. 6 договору); страхування предмету лізингу ( с.7 договору); лізингові платежі (ст. 8 договору); умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) (ст. 9 договору); порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу (ст. 10 договору).

Щодо умов договору фінансового лізингу, які є несправедливими і порушують принципи рівності і добросовісності сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору і відповідно до ч. 6 ст.19 цього Закону є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. 1 ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

За приписами ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено права та обов'язки лізингоодержувача.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до частини 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу(ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1551цс16 відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону №1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі .

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу .

Відповідно до частини другої статті 6 Закону №723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України).

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону №1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі №6-330цс16, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України.

За таких обставин, дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону №1023-ХІІ, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Крім того, відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Оскільки підприємницька практика відповідача спонукала позивача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, то така практика ввела в оману позивача стосовно предмету лізингу, дійсної вартості товару та розміру лізингових платежів.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що вищенаведені умови вказаного договору фінансового лізингу є несправедливими, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення даного виду фінансової діяльності та спірний договір не був нотаріального посвідчений.

Зазначених правових висновків дійшов Верховний Суд України при розгляді цивільних справ № 6-3020цс-15 (постанова від 11 травня 2016 року) і № 6-65цс16 (постанова від 11 травня 2016 року).

Таким чином, зважаючи на викладені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 20500 грн., відповідно до положень ч. 2 ст. 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову у повному обсязі з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити .

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010267 від 26 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20500 ( двадцяти тисяч п'ятиста ) гривень 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551 ( п'ятистам п'ятдесяти однієї) грн. 20 коп.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Новобузького районного суду Миколаївської області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя