Ухвала

іменем україни

01 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - житлово-будівельний кооператив «Світанок», про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя, визнання права власності на Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначала, що з 04 червня 1977 року до 10 липня 2000 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Їхній сім'ї була надана квартира АДРЕСА_1, яка в подальшому була приватизована відповідачем, донькою ОСОБА_6 і її матір'ю ОСОБА_7

21 грудня 2005 року зазначену квартиру вони продали, а 31 січня 2007 року за спільні із ОСОБА_5 кошти придбали квартиру АДРЕСА_2, яка оформлена на відповідача.

З 2000 року ОСОБА_5 продовжував проживати з нею у належній їй кооперативній квартирі АДРЕСА_3 і вести спільне господарство.

З часу придбання у 2007 році спірної квартири ОСОБА_4 вважала себе співвласником. У травні 2015 року дізналася про порушення свого права, коли ОСОБА_5 повідомив, що буде проживати в спірній квартирі із сім'єю доньки й останні перестали допускати її до квартири АДРЕСА_4.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_5.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3, посилаючись на те, що з 1977 року до 1992 року разом із дружиною ОСОБА_4 сплачували пайові внески за кооперативну квартиру АДРЕСА_6. У цій квартирі він був зареєстрований і проживав до 2000 року.

Після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 він проживав в м. Мислова Підволочиського району Тернопільської області, ніяких коштів із ОСОБА_4 не набув, грошей на придбання спірної квартири вона не давала - це кошти його і доньки, яка працювала у Волочиському відділенні СБУ і не хотіла оформляти квартиру на своє ім'я.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 травня 2016 року зазначене судове рішення змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на пропущення ОСОБА_4 позовної давності як підстави для відмови в позові відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить ухвалені в справі рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що сторони з 04 червня 1977 року до 10 липня 2000 року перебували у шлюбі.

Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру від 04 липня 1992 року, виданим Волочиською міською радою, ОСОБА_4 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_6.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31 січня 2007 року ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_5.

За даними копії квитанції від 24 березня 1977 року № 2 ОСОБА_8 сплатила 2 220 крб внеску до ЖБК «Світанок». Відповідно до копій договорів купівлі-продажу від 21 грудня 2005 року ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_7, а 31 січня 2007 року ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2. При цьому була присутня ОСОБА_4, що визнали ОСОБА_4, ОСОБА_5, свідок ОСОБА_9

Таким чином, ОСОБА_4 з 31 січня 2007 року було відомо про те, що спірна квартира належить ОСОБА_5, нею не надано доказів проживання із ним однією сім'єю після розірвання шлюбу і набуття права на майно згідно зі ст. 74 СК України.

У зв'язку з наведеним суд першої інстанції відмовив у позові ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 з підстав, передбачених ч. 3 ст. 267 ЦК України, за спливом позовної давності.

Що стосується вимог ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3, суд вважав недоведеними обставини придбання спірної квартири за кошти подружжя, оскільки згідно з копією квитанції від 24 березня 1977 року № 2 внесок в розмірі 2 220 крб сплатила ОСОБА_8, а сплату решти пайових внесків - коли і скільки саме, ОСОБА_5 не доведено.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 146 ЖК Української РСР передбачено, що поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_4 не надала доказів участі у витратах на придбання квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 на підтвердження своїх заперечень щодо продажу ним і їхньою з ОСОБА_4 донькою ОСОБА_10 іншої квартири, кошти від якого використані на купівлю спірної квартири у 2007 році, надав копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 21 грудня 2005 року.

На підтвердження вимог ОСОБА_5 також не надав доказів того, що пай, виплачений за кооперативну квартиру АДРЕСА_3, є спільною власністю подружжя.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_4 надала квитанцію про сплату нею 24 лютого 1977 року більшої частини внеску у сумі 2 220 крб, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5

Допитані у суді першої інстанції та апеляційному суді свідки достовірно не підтвердили обставини наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

О.В.Кадєтова

Г.І.Мостова