АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Перепелюк Л.М., Одинака О.О.

секретар: Чубрей І.І.

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_5, перебуваючи у стані алкогольного спяніння наніс йому тілесне ушкодження у виді колото-різаного поранення лівої підпахвенної ділянки грудної клітки, яке належить до тяжких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2016 року до ОСОБА_5 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Враховуючи наведене, вважає, що батьки ОСОБА_5 повинні нести відповідальність за шкоду, заподіяну їхнім сином, оскільки вони постійно проживали із ним, знали про його психічний розлад, але не вжили заходів щодо запобігання заподіяння ним шкоди.

Просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням у розмірі

22ц-939/16 головуючий по 1 інстанції Туржанський В.В.

Категорія: 30 доповідач Кулянда М.І.

7 954 гривень 35 копійок, яка складає загальну вартість придбання потерпілим лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення; моральну шкоду у розмірі 60 000 гривень та судові витрати.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 3 793 гривень 77 копійок в рахунок відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди та по 15 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянти вважають, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що син відповідачів ОСОБА_5, перебуваючи у стані алкогольного спяніння наніс ОСОБА_1 тілесне ушкодження у виді колото-різаного поранення лівої підпахвенної ділянки грудної клітки, яке належить до тяжких тілесних ушкоджень.

Вказана обставина встановлена ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2016 року, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с.24-28).

Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи про те, що ОСОБА_5 є сином відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які добре знали про психічне захворювання свого сина. Вказана обставина ними також не заперечується.

Під час розгляду кримінальної справи було встановлено та підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи № 594 від 30 вересня 2015 року про те, що ОСОБА_5 виявляє органічний маячний (шизовреноподібний) розлад та за своїм психічним станом на час нанесення тяжких тілесних ушкоджень не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч. 2 ст. 1186 ЦК України передбачено, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала своїх дій та (або) не могла керувати ними у звязку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Правила даної норми передбачають вимоги, яким повинні відповідати дані особи на момент завдання шкоди: а) бути повнолітніми; б) проживати разом з цією особою; в) знати про її психічний розлад або недоумство, а також не скасовують вимог щодо наявності протиправних дій заподіювача шкоди та звязку вказаних дій зі спричиненою шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_5 постійно проживав разом із батьками, останнім було відомо про його психічний розлад, але ними не було вжито заходів щодо надання йому психіатричної допомоги у встановленому законом порядку.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, поклавши на відповідачів обовязок по відшкодуванню майнової шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок тілесного ушкодження, а тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині є обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Що стосується задоволення позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав потерпілий, глибину фізичних, душевних і психічних страждань, їх тривалість, однак неправильно визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди,виходячи з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів, враховуючи вищезазначені норми цивільного законодавства, а також те, що відповідачі є пенсіонерами, знаходяться в тяжкому матеріальному становищі, оскільки їх пенсія витрачається ними не тільки на їх лікування, але й на лікування хворого сина. Крім того, стан здоровя їх сина є загальновідомою обставиною для жителів всього села, у звязку з чим, вони повинні остерігатись будь-яких зіткнень з ним, так як батьки не завжди спроможні услідкувати за ним, враховуючи їх же похилий вік, а тому розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід змінити і визначити в сумі по 5000 гривень з кожного.

Помилковими є доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції стягнуто з відповідачів понесені ним витрати на правову допомогу лише в сумі 2 212 гривень 50 копійок, замість 4 000 гривень, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 45), між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 17 березня 2016 року було укладено договір про надання правової допомоги.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат. Також ним не надано такі докази і в суді апеляційної інстанції на пропозицію головуючого.

Безпідставними є доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що вони не передбачали можливість заподіяння їх сином ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_1, оскільки вони, як батьки, знали про психічне захворювання сина і повинні були звернутись до психіатричного закладу із заявою про психіатричний огляд сина та його госпіталізацію.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди слід змінити.

Визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в сумі по 5000 гривень з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 27 травня 2016 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка стягнута з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 змінити.

Визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в сумі по 5 000 гривень з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: