АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Оксюта Т.Г.
справа №760/6758/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом в якому просила встановити факт належності померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4 та встановити факт включення до спадкового майна померлого ОСОБА_7 вказаного майна.

В мотивування вимог посилалася на те, що вона з народження і по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1. Будинок за даною адресою був побудований її батьками: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_7, батько позивача, фактично вступивши в управління майном.

ОСОБА_7, як спадкодавцем, було складено заповіт від 17.02.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, згідно з яким він заповідав належний йому будинок з надвірними будівлями та спорудами позивачу.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право спадкування за заповітом, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

З метою отримання спадкового майна, вона звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на будинок АДРЕСА_1.

31.08.2011 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва по справі № 2-2864/11 позов ОСОБА_3 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності було задоволено, однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.01.2012 року по справі № 22ц/2690/1099/2012, вказане рішення першої інстанції було скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову, з підстав того, що не було встановлено факту належності будинку 1970 року будівництва ОСОБА_7

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.09.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт належності померлій ОСОБА_6 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Встановлено факт належності померлому ОСОБА_7 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 цілої частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що складається з 1/2 його частки у спільній сумісній власності та Ѕ частки, що перейшла до нього після смерті його дружини ОСОБА_6

Встановлено факт включення до спадкового майна померлого ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1653,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при поданні позову ОСОБА_3 неправильно визначила спосіб захисту цивільного права, тобто предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту цивільних прав.

Вважає, що суд задовольнив вимоги позивача в уточненій редакції, яку прийняв на стадії судових дебатів.

Крім того, на час смерті як ОСОБА_6 так і ОСОБА_7 був чинний ЦК Української РСР, а тому застосуванню підлягали норми ЦК Української PCP від 18.07.1963 року № 1540-VI.

Окрім ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 прийняли спадщину та фактично вступили в управління майном її син - ОСОБА_11 та дочка - ОСОБА_3 як спадкоємці першої черги в порядку спадкування за законом, котрі проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

Тобто, частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 успадкував ОСОБА_11 - покійний чоловік відповідача по справі - ОСОБА_1, а після смерті ОСОБА_11, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до ст.1261 ЦК України спадкоємцями першої черги були його дружина - ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Зазначає, що неможливо встановити факт включення до спадкового майна ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, оскільки це прямо суперечить нормам цивільного законодавства, чинного на момент відкриття спадщини.

При винесенні рішення від 16.09.2016 року факт не усунення недоліків повернення заяви позивачу по зовсім іншій справі ніяким чином не підтверджує обставини на які посилалася позивач по справі № 760/6758/16-ц - ОСОБА_3, оскільки, відповідно до ст. 207 ЦПК України залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє права позивача звернутися з позовом повторно після усунення недоліків позовної заяви.

Будинок під літерою «А» та будинок піл літерою «Б» побудовані на одній неподіленій земельній ділянці, що є додатковим підтвердженням того, що після смерті ОСОБА_6, окрім ОСОБА_7 в управління та володіння спадковим майном вступив ОСОБА_11, який також обробляв землю, допомагав ремонтувати житловий будинок під літерою «А» та господарські будівлі на території земельної ділянки.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 та їх представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов про встановлення факту належності померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що матері позивача ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку розміром 0,19 га в селі Жуляни к/х «КОМУНІСТ» Києво-Святошинського району та встановлено її межі, що підтверджується актом від 22.06.1957 року.

Також, ОСОБА_6 було надано дозвіл НОМЕР_1 від 29.06.1957 року на будівництво житлового будинку за проектом «УКРГИПРОСЕЛЬССТРОЙ» Б-106 з підсобними и будівлями, зокрема сарай, погріб, вбиральня, із площею будівництва 108,46 кв.м.

20.02.1958 року на засіданні правління колгоспу «КОМУНІСТ» ще раз підтверджено право ОСОБА_6 на продовження будівництва житлового будинку з надвірними будівлями і спорудам, оскільки будівництво здійснене на 5%, що підтверджується протоколом № 2 від 20.02.1958 року.

Із технічного паспорту від 10.10.1987 року вбачається, що будинок закінчений будівництвом в 1970 році під літ. «А» в тому ж році побудовані сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка та встановлено паркан, ворота в 1975 році, цифри 1-4.

Будівництво житлового будинку та будівель до нього підтверджується наступним:

довідкою Відділу Державного пожежного нагляду з обслуговування Солом'янського району м. Києва віл 31.08.2011 року, де вказано, що при перевірці відповідності вимог протипожежних норм та правил будинку АДРЕСА_1 встановлено, що будинок розташований без порушень вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»;

газифікація житлового будинку була проведена в 1978 році, що підтверджується довідкою ПАТ «КИЇВГАЗ» від 25.04.2012 року, де вказано, що будівельно-монтажні роботи виконані згідно проекту з додержанням будівельних норм та правил, система газопостачання прийнята в експлуатацію;

довідкою Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.08.2011 року № 8669/01, згідно якої житловий будинок під літ. «А» 1970 року побудови, відповідає діючим на той час, нормам забудови для сільських поселень; висота відповідає нормативам забудови приватного житлового фонду, площа жилих кімнат та підсобних приміщень також в межах показників; дотримано вимоги дозволу НОМЕР_1 від 29.06.1957 року; згідно інвентаризаційних даних переобладнань, перебудов, надбудов самовільно не проводилось.

На момент будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними будівлями та спорудами, мати позивача ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6, яка постійно проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Після смерті матері позивача в будинку АДРЕСА_1 залишились проживати батько позивача ОСОБА_7, ОСОБА_3 позивач, та неповнолітня на той час донька позивача ОСОБА_4

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті матері позивача на той час були - ОСОБА_7 - чоловік померлої батько позивача, та її діти - донька ОСОБА_3 (позивач у справі) та син (брат позивача) ОСОБА_11

Брат позивача ОСОБА_11 зі своєю сім'єю, з відповідачем з 1987 pоку проживали у іншому будинку, збудованому на тій же земельній ділянці, де був збудований будинок батьків, оскільки це підтверджуються рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року, яким встановлено, що з довідки форми №3 ВСП «Приватний» вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_12, та ОСОБА_10 зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 без зазначення будь-яких літер.

З поданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_12, та ОСОБА_10, проживають у житловому будинку АДРЕСА_1, який згідно технічного паспорту зазначений під літ «Б».

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1, який згідно технічного паспорту зазначений під літ. «А».

Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_7, батько позивача, який фактично вступив в управління майном.

Так, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Статтею 537 ЦК УРСР (1245 ЦК України) передбачено, що частина майна, яка залишилась не заповідальною, розподіляється між спадкоємцями за законом.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вказана норма відповідає за замістом ст.1268 ЦК України.

З конструкції статті вбачається, що з моменту відкриття спадщини (тобто з моменту смерті спадкодавця) спадкоємці, закликані до спадкування, як за законом, так і за заповітом, незалежно від своєї волі, набувають права на отримання спадщини.

Спадкоємець за законом вважається закликаним, якщо відсутній заповіт і він входить до тієї черги спадкоємців за законом, яка закликається до спадкування.

Для того, щоб отримати спадщину, спадкоємець повен здійснити певні дії, що свідчать про прийняття ним спадщини.

Згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Серед іншого, фактом прийняття спадщини є також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю.

Як вбачається з чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, ОСОБА_7 прийняв спадщину, оскільки він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, проживав із ОСОБА_6 однією сім'єю. Після смерті матері батько позивача продовжував проживати в будинку, сплачував всі необхідні платежі, обробляв землю, ремонтував житловий будинок та господарські будівлі, тобто фактично вступив в управління та володіння майном.

Батьком позивача ОСОБА_7, як спадкодавцем, було складено заповіт від 17.02.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори згідно з яким він заповідав належний йому будинок з надвірними будівлями та спорудами позивачу.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскільки ОСОБА_3 проживала разом із померлим, вона є такою, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, на підставі статті 549 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини.

Крім того, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право спадкування за заповітом, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту належності померлому ОСОБА_7 спадкового майна, що підтверджується листом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори № 3927/02-14 від 01.11.2010 року та матеріалами спадкової справи №859/2010, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7

З метою отримання спадкового майна, ОСОБА_3 звернулося до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31.08.2011 року позов ОСОБА_3 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права власності задоволено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.01.2012 року по справі № 22ц/2690/1099/2012, вказане рішення суду від 31.08.2011 року було скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову, з підстав того, що не було встановлено факту належності будинку 1970 року будівництва ОСОБА_7

З відповіді Інспекції ДАБК у м. Києві від 05.11.2013 року за № 7/26-56/0511/10 вбачається, що відповідно до п.3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 року: документом, що засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства будівельних норм державних стандартів і правил зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, на даний момент немає потреби у повторному прийнятті даного житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами в експлуатацію, оскільки Інспекцією ДАБК у м. Києві встановлено, що технічний паспорт від 10.10.1987 року, складений за результатами інвентаризації, є документом, що посвідчує прийняття даного об'єкта в експлуатацію відповідно до діючого на момент його будівництва законодавства.

Відповідно до відомостей наданих Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 04.06.2013 року № 12213 (И-2013) та матеріалів інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_1 при проведенні поточної інвентаризації станом на 2010 рік самочинних забудов та будівель не введених в експлуатацію на зазначеній земельній ділянці не виявлено.

Згідно архівної довідки № 198 від 17.12.1993 року, виданої виконавчим комітетом Києво-Святошинської райради народних депутатів Київської області, підтверджено, що по документам архівного фонду Жулянської сільської ради в по господарській книзі за 1983-1985 роках є особовий рахунок ОСОБА_6 В графі землі зазначено 0,14 га, по АДРЕСА_1.

Згідно з ч.3. ст.3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 27.02.1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31/1056.

Вказані Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб.

До об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п.4.1. зазначених Правил оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 09.12.1986 року № 121.

Відповідно до технічного паспорту, будівництво житлового будинку завершилось в 1970 році, отже в цей момент діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, і передбачала обов'язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції).

Відповідно до пункту 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них адміністративно не приєднані.

Отже, на момент завершення будівництва даний житловий будинок знаходився на території села Жуляни, всі дозвільні документи видавались Жулянською сільською радою, а село Жуляни було підпорядковано до міста Києва лише Указом Президії Верховної ради Української РСР від 26.081988 року.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) із 1979 року.

На виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105, у 1985 - 1988 роках і сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині встановлення факту належності померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4.

Твердження апелянта про те, що суд задовольнив вимоги позивача в уточненій редакції, яку прийняв на стадії судових дебатів, є безпідставними з огляду на таке.

У відповідності до ч.8 ст.193 ЦК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

Позивач у своїх вимогах просила суд встановити факт належності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1.

Проте, суд задовольняючи позов, встановив факт належності померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, тобто суд не вийшов за межі позовних вимог.

Не заслуговують на увагу колегії суддів твердження апелянта про те, що крім ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 прийняли спадщину та фактично вступили в управління майном її син - ОСОБА_11 та дочка - ОСОБА_3 як спадкоємці першої черги в порядку спадкування за законом, котрі проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, оскільки доказів проживання ОСОБА_11 разом з померлим ОСОБА_7 суду не надано.

Крім того, заповіт ОСОБА_7 від 17.02.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори є чинним та ніким не оспорений.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту включення до спадкового майна померлого ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4 виходячи з наступного.

Так, відповідно до норм спадкового права, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки судом встановлено факт належності на час смерті ОСОБА_7 вищевказаного майна, а відтак вказане майно входить до складу спадщини відповідно до закону, а тому підстав для встановлення судом факту віднесення такого майна до спадкової маси немає. А відтак рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту включення до спадкового майна померлого ОСОБА_7 житлового будинку під літ. «А» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А тому, рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 1653,60 грн. підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутого судового бору з 1653,60 грн. до 1102,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту включення до спадкового майна померлого ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зокрема, житловий будинок під літерою «А», сарай літера «Г», погреб літера «Д», вбиральна літера «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору з 1653 грн. 60 коп. змінити зменшивши суму стягнутого судового збору з 1653 грн. 60 коп. до 1102 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 32 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді