АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/912/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/1416/16 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу Медичний коледж, третя особа на стороні відповідача директора приватного вищого навчального закладу Медичний коледж - ОСОБА_1 про зобовязання вчинити дії по працевлаштуванню та стягнення середньої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного навчального закладу Медичний коледж про зобовязання вчинити дії по працевлаштуванню ОСОБА_2 та стягнення середньої заробітної плати в розмірі 7039,05 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує що дане рішення є незаконним, постановлене судом із неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу Медичний коледж, третя особа на стороні відповідача директора приватного вищого навчального закладу Медичний коледж - ОСОБА_1 про зобовязання вчинити дії по працевлаштуванню та стягнення середньої заробітної плати задовольнити.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що не представлено доказів що ПВНЗ Медичний коледж мав можливість відповідно до своїх повноважень здійснити у них працевлаштування позивача ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 29 серпня 2014 року між Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж» в особі директора ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений контракт з педагогічним працівником, за умовами якого ОСОБА_2 призначається на посаду викладача на строк з 01.09.2014р. по 31.08.2015р.

Пунктом 6.2 Контракту сторони встановили, що підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому, керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не порушила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін.

31 серпня 2015 року Приватним вищим навчальним закладом «Медичний коледж» виданий Наказ №113-К «Про звільнення з роботи ОСОБА_2М.» з посади викладача клінічних дисциплін у зв'язку із закінченням строку трудового договору - п. 2 ст. 36 КЗпП України, з 31 серпня 2015 року. Із даним наказом ОСОБА_2 ознайомлена 31.08.2015р.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2016р., яке залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016р., встановлено, що ОСОБА_2 не скористалася правом щодо продовження строку дії контракту та не повідомила ПВНЗ «Медичний заклад» про намір в майбутньому працювати на тій же посаді, а також встановлено правомірність звільнення роботодавцем працівника ОСОБА_2, яка є одинокою матір'ю і апеляційний суд прийшов до висновку про те, що видавши наказ про звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України ПВНЗ «Медичний коледж» дотримано умови чинного законодавства, умови контракту не порушено.

У відповідності до ч. З ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно із роз'ясненням пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів, які мають дітей до чотирнадцяти років, провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилася з поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, а також встановлено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2016р., що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю (вдовою) - свідоцтво про смерть ОСОБА_4, який помер 06.11.2012р., на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2. А тому на неї поширюються гарантії, передбачені ч. З ст. 184 КЗпП України при її звільненні, зокрема, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Судом встановлено, що ПВНЗ Медичний коледж вживав заходи щодо працевлаштування позивачки, що стверджується листом Тернопільського центру зайнятості від 23.02.2016 р. за №04/65/530. Крім того, зі змісту даного листа вбачається, що попит на працівників за посадами викладача, лаборанта медичних предметів навчальних закладів міста та району за освітою лікаря лікувальна справа та бакалавра сестринська справа відсутній.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована як підприємець з торгівлі фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах з 01.07.2009 р., що стверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № НОМЕР_1. Відомості про перебування фізичної особи-підприємця в процесі припинення підприємницької діяльності, банкрутства, відсутні.

Доказів, які б підтверджували, що ПВНЗ Медичний коледж мав можливість відповідно, до повноважень, передбачених установчими документами працевлаштувати ОСОБА_2 не представлено. Висновки суду позивачкою не спростовано.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які і посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22 вересня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

ОСОБА_7