АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2670/16 Справа № 203/5935/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року позивач звернула до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області з ОСОБА_2 на її користь стягнуто 3854702,68 грн. боргу і 337418,49 грн. 3% річних, а 07 листопада 2013 року постановою державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0418/4768/2012 від 13 серпня 2013 року і на майно боржника накладений арешт, проте рішення донині залишається невиконаним, заборгованість за розпискою залишається непогашеною.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, у звязку із невиконанням відповідачем попереднього рішення суду, позивач просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 в період з 06 серпня 2013 року по 07 грудня 2015 року 3% річних в сумі 270568,45 грн., інфляційні збитки в сумі 2887785,17 грн. та курсову різницю гривні до долара США в сумі 7541096,25 грн. всього заборгованість у розмірі 10699449,87 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 3% річних від простроченої суми основного боргу в сумі 270568,45 грн., суму індексу інфляції в сумі 2887785,17 грн. та курсову різницю валют в розмірі 7541096,25 грн. всього заборгованість у розмірі 10699449,87 грн.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року № 0418/4768/2012 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 73736,74 грн., у тому числі - 3854702,68 грн. суми боргу, 381615,57 грн. суми інфляції, 337418,49 грн. 3% відсотки річних.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року у частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 індексу інфляції у сумі 381615,57 грн. скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог; в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вказаним рішенням встановлено і у даній справі доказуванню не підлягає, що ОСОБА_3 позичила ОСОБА_2 481880,00 доларів США, умови повернення грошей були оговорені в усній формі. На вимогу ОСОБА_3 і на виконання умов договору позики, ОСОБА_2 видав розписку 01 лютого 2010 року про свій борг перед ОСОБА_3 станом на 01 лютого 2010 року в розмірі 481880,00 доларів США.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0418/4768/2012, виданого 13 серпня 2013 року на виконання ухваленого рішення суду, відкрито постановою головного державного виконавця відділу ПBP УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 07 листопада 2013 року №40535387.

Станом на день розгляду справи рішення суду залишається невиконаним, при цьому не відбувалося і часткове виконання, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження №40535387, копія якого долучена до матеріалів справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що боргові зобовязання за договором позики від 01 лютого 2010 року з ухваленням судом рішення від 19 червня 2013 року не припинилися, оскільки донині залишаються не виконаними, а тому, відповідно до положень ст. ст. 612, 625 ЦК України, у відповідача виникає відповідальність у вигляді сплати на користь позивача 3% річних за весь час прострочення в межах заявлених позовних вимог, тобто в період з 06 серпня 2013 року по 07 грудня 2015 року в розмірі 270568,45 грн.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на необґрунтованість оскаржуваного рішення у звязку з порушенням матеріальних норм законодавства.

Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції не вірно застосував до нього положення ст. 625 ЦК України, оскільки на його думку дана норма застосовується на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на фактичне виконання рішення суду.

Проте з даними доводами ОСОБА_2 погодитися не можна, враховуючи саме той факт, що ухиляння відповідача від сплати заборгованості, визнаною за ним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року, тягне за собою прострочення грошового зобовязання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Частина друга ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання, а також трьох відсотків річних від простроченої суми та оплату цих сум.

Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобовязання й відкриття виконавчого провадження за цим рішенням за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не зобовязав ОСОБА_5 до фактичного виконання рішення суду, як зазначено в апеляційній скарзі, а стягнув з нього заборгованість з урахуванням прострочення грошового зобовязання у розмірі 3 % річних за договором позики за період з 06 серпня 2013 року по 07 грудня 2015 року.

За викладених обставин колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що вимоги позивача є безпідставними, так як правовідносини сторін виникли не з порушення грошового зобовязання, а з примусового виконання рішення суду та регулюються нормами виконавчого провадження.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції неправомірно стягнув суму індексу інфляції, оскільки договір позики було укладено в іноземній валюті, оскільки сума боргу за рішенням суду від 19 червня 2013 року визначена у національній валюті - гривні та стягується в примусовому порядку саме у національній валюті, щодо якої має місце знецінення то наявні підстави для ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми індексу інфляції за весь час прострочення боргу.

Інші доводи приведені в апеляційній скарзі не є підставою для скасування законного рішення.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_6