Номер провадження: 22-ц/785/2710/16
Головуючий у першій інстанції Тарасов А. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27.08.2015 року вона звернулась до слідчого прокуратури Одеської області з клопотаннями по кримінальному провадженню, а саме: про визнання позивача потерпілою, про допит позивача в якості потерплої, про зобов'язання отримання доказів від позивача про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, про внесення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення відносно позивача.

Позивач зазначає, що у відповідності до ст. 220 КПК України, слідчий зобов'язаний був розглянути вказане клопотання протягом 3-х днів, ухваливши при цьому мотивовану постанову, однак таких дій слідчий не вчинив, у зв'язку з чим 23.09.2015 року вона звернулась із скаргою на неправомірну бездіяльність слідчого до Приморського районного суду м. Одеси.

30.09.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси зазначена скарга була задоволена.

Для відновлення та захисту своїх порушених прав від порушень збоку прокуратури, позивач понесла витрати на транспорт, пов'язані з прибуттям до Приморського районного суду м. Одеси з смт. Березівка (Одеська область), які складаються з 31,14 грн. - для подання скарги 23.09.2015 року, 31,57 грн. - для прибуття до судового засідання щодо розгляду її скарги 30.09.2015 року, загальною сумою в розмірі 62,71 грн.

Оскільки діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачена можливість відшкодування понесених судових витрат при розгляді скарг в порядку ст. ст. 303-307 КПК України, позивач просила стягнути вказані матеріальні збитки в порядку ст. ст. 22, 1166, 1176 ЦК України як спричинену матеріальну шкоду, чи як судові витрати в порядку ст. ст. 79, 88 ЦПК України.

Крім того, неправомірними діями позивачу була спричинена й моральна шкода, компенсацію за яку позивач оцінює в 50 000 гривень.

Позивач також просила стягнути судові витрати по розгляду даної цивільної справи в розмірі 124,56 грн., що складаються з понесених витрат, пов'язаних з явкою до Приморського районного суду м. Одеси.

Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з прокуратури Одеської області матеріальну шкоду (або на розсуд суду судові витрати в порядку ЦПК України) в розмірі 62,71 гривень, моральну шкоду в розмірі 50000 гривень, а також судові витрати в розмірі 124,56 грн., шляхом списання ГУ ДКС України в Одеській області з рахунків прокуратури Одеської області на користь позивача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач проживаючи в Одеській області смт. Березівка, двічі: 23.09.2015 року та 30.09.2015 року витрачала грошові кошти в загальному розмірі 62,71 грн. для явки до Приморського районного суду м. Одеси, що підтверджується відповідними квитками, копії яких додані до матеріалів справи.

Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015 року скарга ОСОБА_3 на неправомірну бездіяльність слідчого була задоволена, слідчого було зобов'язано розглянути клопотання ОСОБА_3 від 27.08.2015 року.

З мотивувальної частини вказаної ухвали суду вбачається, що судом не встановлена наявність висновків про винуватість слідчого. Ухвала суду містить зазначення положень кримінального процесуального законодавства, резолютивна частина ухвали містить наказ про зобов'язання слідчого розглянути клопотання, а також констатацію обставини задоволення скарги ОСОБА_3 на неправомірну бездіяльність слідчого. (а.с.5)

Будь-яких інших доказів вини слідчого позивачем згідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надано.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вирішуючи питання чи можуть процесуальні витрати, понесені в кримінальному провадженні, вважатись збитками, передбаченими ст. ст. 22, 1166 ЦК України, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Таким чином, процесуальним законом учаснику кримінально-процесуальних правовідносин надаються певні гарантії та права, при реалізації яких унеможливлюється можливість понесення збитків, у відповідності до ст. ст. 22, 1166 ЦК України.

Оскільки реалізація наданих процесуальних законом прав здійснюється за розсудом особи, втрати, понесені при такій реалізації, не можна вважати збитками та матеріальною шкодою.

Згідно ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються окрім інших витрат, також із витрат, пов'язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження. Процедура відшкодування вказаних витрат потерпілому, передбачена ч. 3 ст. 122 КПК України.

Отже, право на вирішення питання щодо компенсації вказаних судових витрат виникає у потерпілого не з моменту ухвалення рішення за результатами розгляду скарги в порядку ст. 303 КПК України, а з моменту вирішення кримінального провадження по суті.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватись як збитки.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення грошової суми в розмірі 62,71 грн. як судових витрат в порядку ЦПК України, оскільки вказаним процесуальним законом регламентований порядок розподілу судових витрат понесених виключно під час розгляду справи цивільної юрисдикції.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Оскільки, позивачем не було обґрунтовано розмір компенсації моральної шкоди в сумі 50000 грн., не доведено противоправну поведінку відповідача, доказів наявності моральної шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов до правильного висновку про відмову позивачеві у задоволенні цих вимог позову.

Таким чином, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева