АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Лаченкової О.В., Варенко О.П.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального підприємства «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

У обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ті обставини, що 02 січня 2013 року між ним та КЗ «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради укладено Договір № 1 відповідального зберігання, за умовами якого позивачем було передано на відповідальне збереження відповідачу особисте майно, а саме: диван 2 шт. вартістю 13 000 грн., крісло 1 шт. вартістю 5 000 грн., стіл для прес-конференції 1 шт. вартістю 4 000 грн., стійка-ресепшн вартістю 7 000 грн., люстра в асортименті 6 шт. вартістю 1 800 грн., доска мобільна 1 шт. вартістю 950 грн., банер 1 шт. вартістю 2 000 грн., печатна продукція вартістю 1 500 грн. Належність зазначеного майна позивачу підтверджується відповідними товарними чеками, договором та накладною. Починаючи з середини 2014 року позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути майно, на що отримав відмову. Позивач вважав, що такими діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 15 000 грн. Тому, позивач просив суд витребувати у відповідача належне йому майно відповідно до договору № 1 відповідального зберігання від 02 січня 2013 року, відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до комунального підприємства «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди задоволені частково.

Витребувано у КП «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради належні ОСОБА_2 наступні речі:

2 дивани вартістю 6 500 грн., загальною вартістю 13 000 грн.

2 крісла вартістю 2 500 грн., загальною вартістю 5 000 грн.

стіл для прес-конференції вартістю 4 000 грн.

стійку-ресепшн вартістю 7 000 грн.

доску мобільну 1 шт. вартістю 950 грн.

банер вартістю 2 000 грн.,

печатну продукцію, книгу по психології та книгу по самопідготовці вартістю всього 1 500 грн. та зобовязано передати ОСОБА_2.

Стягнуто з КП «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 487, 20 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 02 січня 2013 року між ОСОБА_2 та КЗ «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради було укладено Договір № 1 відповідального зберігання, за умовами якого позивач зобовязався передати, а відповідач прийняти на відповідне зберігання протягом строку диван, крісло, стіл для прес-конференцій, стійка-ресепшн, люстри, доска мобільна, банер та печатну продукцію /а.с.9/.

Згідно акту приймання-передачі від 02 січня 2013 року матеріально-відповідальною особою КЗ «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_3 було прийнято на відповідальне зберігання вище перелічене майно /а.с.10/.

16 червня 2015 року позивач направив на адресу відповідача заяву про повернення майна переданого ним на відповідальне зберігання /а.с. 22-25/.

Листом від 20 серпня 2015 року позивачу було повідомлено про можливість визнання договору недійсним /а.с.26-27/.

Згідно ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання.

Згідно за ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт належності йому 2 диванів вартістю 6 500 грн. кожен, 2 крісел вартістю 2 500 грн. кожне, стола для прес-конференції вартістю 4 000 грн., стійки -ресепшн вартістю 7 000 грн., доски мобільної 1 шт. вартістю 950 грн., банера вартістю 2 000 грн., печатної продукції книга по психології та книга по самопідготовці вартістю 1 500 грн. /а.с. 14, 19/, а тому, висновки суду першої інстанції про можливість витребувати дане майно у відповідача та передати його ОСОБА_2 є правомірними.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, апелянт відповідач у справі, не надав суду апеляційної інстанції жодного доказу у обґрунтування заперечень та доводів апеляційної скарги.

Заперечуючи дійсність Договору № 1 відповідального зберігання, відповідач не надав суду апеляційної інстанції доказів того, що вказаний вище спірний договір було у судовому порядку визнано недійсним.

Представник відповідача повністю заперечуючи проти вимог позивача та належності останньому будь-якого майна, яке перебуває на балансі комунального підприємства зазначав, що оскільки їх комунальне підприємство є значним та має велику кількість майна, тому без ідентифікації не можуть визначитись яке саме належить ОСОБА_2

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Ухвалами апеляційної інстанції було зобов»язано Відповідача, надати балансові відомості комунального підприємства за період з 02.01.2013 року, тобто за спірний період, для перевірки тверджень Відповідача, що спірне майно є власністю саме комунального підприємства та знаходиться на його балансі. Однак, Відповідачем не були виконані ухвали апеляційного суду та витребуваних доказів не було надано.

Крім того, заперечуючи правомірність акту приймання-передачі від 02.02.2013 року, Відповідачем не було надано належних доказів щодо його оскарження та не було виконано ухвалу суду апеляційної інстанції щодо забезпечення явки у судове засідання для допиту в якості свідка ОСОБА_3, особи якою було підписано вказаний акт.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини даної справи та належність позивачу спірного майна, а відповідачем не спростовано належними доказами твердження та вимоги позивача.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, з урахуванням уточнень, не заявлялось.

В частині відмови позивачу у витребуванні на його користь від відповідача шести люстр та відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому не ревізується судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Молодіжний центр Дніпропетровщини» Дніпропетровської обласної ради відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді О.В.Лаченкова

ОСОБА_4