АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі:Горбачовій І.В.

за участю осіб:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АРГАМАК» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна, про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлової будівлі, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності,-

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АРГАМАК», поданою представником Нечитайленком Олександром Володимировичем

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «АРГАМАК» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу СитницькаТ.О., про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлової будівлі, скасування запису про державну реєстрацію, визнання права власності.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «АРГАМАК» через свого представника подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нов. рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Справа №758/2543/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13719/2016
Головуючий у суді першої інстанції:М.О. Шаховніна
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування зазначено, що ТОВ «АГРАМАК» вимушено було звернутися до суду із зазначеним позовом, оскільки його право власності на спірне майно оспорюється ОСОБА_2 шляхом подачі позову до ОСОБА_8, ТОВ «АГРАМАК» про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі договору купівлі - продажу від 27.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Суд безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.03.2010 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на об'єкт нерухомого майна, нежитлові приміщення загальною площею 368,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, тобто ОСОБА_4 ніколи не належало на праві власності нежитлові приміщення загальною площею 368,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Представник ТОВ «АГРАМАК» Нечитайленко О.В. у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, від нього надійшло клопотання про перенесення судового засідання через хворобу. Судова колегія розцінила причини неявки представника ТОВ «АГРАМАК» в судове засідання як неповажні та вважала за можливе розглянути справу за відсутності представника ТОВ «АГРАМАК», оскільки доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання Нечитайленко О.В. не надав, що було розцінено судом як навмисне затягування розгляду справи.

Інші особи, які беруть участь у розгляді справи, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених доказів, висновки суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням закону.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема й визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст. 376 ЦК України, а підтвердження рішенням суду існуючого в особи права власності - у випадках, встановлених ст. 392 ЦК України. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно роз'яснень у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, відповідно до рішення Подільської районної у м. Києві ради № 344 від 27 березня 2008 року ТОВ «Юкрейніан девелопмент Холдінг» надано у користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

17 листопада 2009 року між ТОВ «Юкрейніан девелопмент Холдінг» та ОСОБА_4 укладено договір про спільну діяльність, яким сторони узгодили умови щодо організації будівництва нежитлового будинку та розробки проектної документації, а також отримання прибутку шляхом організації вказаного будівництва. На виконання умов якого було побудовано окремо розташовану двоповерхову будівлю загальною площею 368,9 кв. м.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2010 року в справі № 2-1527 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Юкрейніан девелопмент Холдінг» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано за ним право власності на об'єкт нерухомого майна, нежитлові приміщення першого та другого поверху окремо розташованої будівлі, загальною площею 368,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також, в матеріалах справи наявна копія рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 березня 2010 року в справі № 2-1527, відповідно до якої за ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлову будівлю площею 368,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

30 листопада 2010 року на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 березня 2010 року в справі № 2-1527 право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення, загальною площею 368,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» за ОСОБА_4, про що зроблено запис номер 420-П в книзі 4п-17, та присвоєно реєстраційний номер 32208247 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

27 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 368,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т.О.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2012 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Апеляційну скаргу представника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві ОСОБА_9 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2010 року, в частині задоволення зустрічного позову скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ТОВ «Юкрейніан девелопмент Холдінг», третя особа: Подільська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання права власності на нежитлову будівлю площею 368,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Як вбачається з довідки Святошинського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2015 року, в провадженні вказаного суду перебувала лише одна цивільна справа № 2-1527/10 за позовом ТОВ «Юкрейніан девелопмент Холдінг» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Юкрейніан девелопмент Холдінг», третя особа: Подільська районна у м. Києві державна адміністрація про визнання права власності, в якій рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2010 року відмовлено в задоволенні первісного позову та задоволено зустрічний позов та визнано право власності за ОСОБА_4 на нежитлову будівлю площею 368,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Судом достеменно встановлено, що цивільної справи, в якій за ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлову будівлю площею 368,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не існувало і підстави для проведення реєстрації права власності за ОСОБА_4 на нежитлову будівлю площею 368,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 були відсутні.

Отже, з наведеного чітко вбачається, що ТОВ «АРГАМАК» є єдиним власником нежитлового приміщення площею 368,9 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 26 червня 2014 року. А оспорюваний ТОВ «АГРАМАК» договір купівлі - продажу нежитлової будівлі площею 368,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки даний правочин ніяк не порушує прав ТОВ «АГРАМАК», так як ТОВ АГРАМАК» набуло прав власності на спірну нежитлову будівлю лише у червні 2014 році.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для повторного визнання права власності за ТОВ « АГРАМАК» на спірне приміщення.

Посилання Товариства щодо наявності позову ОСОБА_2 про витребування майна із чужого володіння відхиляються колегією суддів, оскільки ця обставина не може бути підставою для повторного визнання права власності за ТОВ «АГРАМАК» в судовому порядку.

Щодо позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 6 Закону «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять:1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

У ст. 10 вказаного Закону зазначено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Отже, аналіз положень Закону «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що державний реєстратор є спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав щодо нерухомого майна.

Тобто, позови про внесення, виключення, зміну будь-яких записів в Державному реєстрі прав пред'являється до державного реєстратора органів державної реєстрації прав, та/або нотаріуса.

Разом з тим, ТОВ «АРГАМАК» позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію пред'явило безпосередньо до ОСОБА_4 та ОСОБА_2, однак доказів того, що зазначені особи мають право вносити такі записи до Державного реєстру, у розпорядження суду не надано. Таких доказів не надано і при перегляді рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині відповідають обставинам справи.

Доказів, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вищевказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не надано таких доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АРГАМАК», подану представником Нечитайленком Олександром Володимировичем, відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: