Кодимський районний суд Одеської області _ ___________________________________________________________________________________________
Справа № 503/2141/16-ц
Провадження №2-о/503/52/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2016 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Гури А.І.

при секретарі Поліковській О.І.,

за участю: заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Кодимі Одеської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Кодимський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

Заявник 21 листопада 2016 року звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті його бабусі - громадянки України ОСОБА_2, уродженки міста Вітебська, Республіки Білорусь, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Донецьк.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк у віці 84 роки, померла його бабуся, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1. Причина смерті і ішемічний інфаркт. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що факт смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №252, виданим 11.10.2016 року Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням Міністерства охорони здоров'я «Донецької народної республіки». Встановлення цього факту йому потрібне для вирішення питань цивільно-правового характеру (спадкування). Звернувшись до Кодимського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції з метою отримання свідоцтва про смерть бабусі, йому було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Зазначені обстванини і змусили його звернутися до суду.

Представник заінтересованої особи - Кодимського районного відділу ДРАЦС Головного ТУЮ в Одеській області, надав до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечує.

Вислухавши заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особивпевнийчасуразінеможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК.

Заявник ОСОБА_1, який є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні встановлено, що заявник - ОСОБА_1, є внуком померлої ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Калінінським бюро ЗАГС міста Донецька, з якого вбачається, що батьками народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 є ОСОБА_4 і ОСОБА_2; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданого 24 вересня 1996 року Будьоновським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Донецька, з якого вбачається, що батьками народженого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 є ОСОБА_3 і ОСОБА_5; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданого 11 липня 1957 року Чердакинським рай бюро ЗАГС Улянівської області Російської Федерації, згідно якого ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Вітебськ ,БРСР.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, перебуваючи в місті Донецьку, від ішемічного інфаркту.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надав лікарське свідоцтво про смерть №252, видане Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням Міністерства охорони здоров'я «Донецької народної республіки», розташованого на тимчасово неконтрольованій українською владою території.

Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк у віці 84 роки.

Факт смерті також підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими поясненнями жителями міста Донецьк: ОСОБА_6 і ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_2 заявник звернувся до Кодимського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області для державної реєстрації смерті ОСОБА_2, однак заявнику було відмовлено через те, що документи видані державними органами на окупованій території є недійсними і не створюють правових наслідків. У зв'язку з чим заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту смерті.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п. 1 Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть).

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, видане органом розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Бабуся заявника - ОСОБА_2, яка була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово непідконтрольній Україні території у Калінінському районі м. Донецька, після її смерті заявник не може отримати свідоцтво про смерть відповідного зразка, а отримане свідоцтво про смерть НОМЕР_4 від 28 жовтня 2016 року, видане Будьоновським відділом ЗАГС м. Донецька, який розташований на непідконтрольній території України, не може бути використане заявником для реєстрації смерті на території України.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Оскільки Калінінський район м. Донецька відносяться до районів проведення антитерористичної операції, то суд вважає поважною причину неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті ОСОБА_2 за місцем проживання та вважає за необхідне встановити зазначений факт з метою забезпечення реалізації прав заявника.

У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в Калінінському районі м. Донецька, тобто на території, що не контролюється владою України, що унеможливлює реєстрацію факту смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 заявнику необхідно для отримання свідоцтва про смерть для подальшого його використання в цивільно-правових відносинах згідно законодавства України.

Беручи до уваги те, що від встановлення даного факту залежить виникнення особистих майнових прав заявника, а законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а також той факт, що заявник має на меті встановити факт смерті ОСОБА_2 для отримання свідоцтва про смерть та для подальшого його використання в цивільно-правових відносинах згідно законодавства України, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини»(Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини»(Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»(Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються поясненнями заявника, а також свідків, які надали письмові пояснення.

Отже, з огляду на викладене, суд вважає за можливе заяву ОСОБА_1 задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 234-235, п.7 ч.1 ст.256, 257-1, 259, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Кодимський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження, громадянка України, яка була зареєстрована: АДРЕСА_1 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 роки, місце настання смерті: Україна, місто Донецьк. Причина смерті: ішемічний інфаркт.

Рішення суду невідкладно направити до Кодимського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області для реєстрації факту смерті ОСОБА_2.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд Одеської області особами, які приймали участь у розгляді справи, - протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час розгляду справи, - в такому ж порядку та строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.І.Гура