Справа №483/1998/15-ц 29.08.2016 29.08.2016 29.08.2016
Справа №483/1998/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/1943/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

29 серпня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Шагай О.А.,

за участі відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що їй та відповідачці на праві спільної часткової власності належить житловий будинок №67, що розташований по вулиці Очаківська в селі Парутине Очаківського району Миколаївської області.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 травня 2011 року проведено розподіл вказаного будинку, відповідно до якого, крім іншого, їй у власність було виділено гараж, що позначений на плані літ.Г, інвентарною вартістю 4 892 грн.

09 вересня 2015 року їй стало відомо, що вищевказаний гараж зруйнований відповідачем, яка найняла для цього двох робітників.

Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 12 709 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірним зруйнуванням гаражу, розмір якої визначено виходячи з ринкової вартості втраченого майна, 1 250 грн. в рахунок витрат на правову допомогу та 500 грн. в рахунок витрат, повязаних із залучення спеціалістів задля визначення вартості зруйнованого майна.

11 травня 2016 року позивач, через свого представника ОСОБА_5, надала до суду заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просила стягнути на свою користь з ОСОБА_3 8 746 грн. 75 коп. в рахунок відшкодування витрат на будівельні матеріали, 8 093 грн. 25 коп. в рахунок відшкодування витрат на будівельні роботи, а також судові витрати, до складу яких увійшли: витрати, повязані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 4 800 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1 250 грн., витрати, повязані із залучення спеціалістів в розмірі 500 грн. та судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с.136-137).

В своїх запереченнях на позовну заяву відповідач ОСОБА_3, не заперечуючи факт зруйнування нею гаража, не погоджувалась з визначеним позивачем розміром майнової шкоди. Крім того зазначала, що матеріали, з яких був збудований гараж, все ще знаходяться на подвірї та мають свою вартість і повинні бути враховані при визначенні розміру відшкодування. Посилаючись на вказані обставини, просила в задоволені позову відмовити.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт неправомірного руйнування належного їй майна відповідачем, необхідність його відновлення та розмір витрат на відновлення, що є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 ЦК України, за якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Окрім того, акт завдання шкоди необхідно поділяти на такі складові елементи: а) протиправна поведінка; б) настання шкоди; в) причинний звязок між двома першими елементами; г) вина завдавача шкоди.

До того ж, перераховані підстави визнаються загальними, оскільки для виникнення відповідальності їх наявність вимагається в усіх випадках, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування в рамках позадоговірних (деліктних) зобовязань. При цьому, в деліктних правовідносинах на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний звязок такої поведінки із заподіяною шкодою.

До того ж, у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Також, вирішуючи спори даної категорії, необхідно беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального законодавства, а саме ст.ст.59,60,213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Згідно них - рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58,59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене судове рішення ухвалено у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, житловий будинок №67, що розташований по вулиці Очаківська в селі Парутине Очаківського району Миколаївської області належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, зокрема: 48/100 часток будинку належить ОСОБА_4, а 52/100 часток відповідно належить ОСОБА_3

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 травня 2011 року проведено реальний розподіл житлового будинку №67 разом з прилеглими господарськими будівлями та спорудами по вулиці Очаківська в селі Парутине Очаківського району Миколаївської області, на підставі якого, у власність ОСОБА_4, окрім іншого нерухомого майна, було виділено також гараж літ.Г, інвентарною вартістю 4 892 грн. (а.с.6,25-26).

З постанови слідчого СВ Очаківського МВ УМВС України в Миколаївській області про закриття кримінального провадження від 24 вересня 2015 року, слідує, що ОСОБА_3 на території вищезазначеного будинку, який знаходиться у спільній власності з ОСОБА_4, самовільно зруйнувала належний останній гараж (а.с.72).

Висновком №125-011 судової будівельно-технічної експертизи від 22 березня 2016 року, проведеної судовим експертом Регіональної Торгово-промислової палати Миколаївської області встановлено, що загальна вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, необхідних для відновлення зруйнованого гаражу за літ.Г, належного ОСОБА_4 складає 16 840 грн. 00 коп., з яких: 8 746 грн. 75 коп. вартість будівельних матеріалів та 8 093 грн. 25 коп. вартість будівельних робіт (а.с.96). При цьому, у висновку судовим експертом зазначено, що на момент дослідження, будівля гаражу зруйнована на 70% і використовуватися за своїм призначенням не може.

Позивач звертаючись із вищевказаним позовом стверджувала, що відповідач протиправно зруйнувала належний їй гараж, чим було завдано шкоди. На підтвердження вказаних обставин позивач надала суду протокол огляду місця події від 09 вересня 2015 року, складений слідчим СВ Очаківського МВ УМВС України в Миколаївській області (а.с.11). Окрім того, вказані обставини були встановлені в ході проведення досудового розслідування (а.с.72).

З указаного вбачається, що ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України надала суду належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Натомість ОСОБА_3, попри положення ст.1166 ЦК України, не надано доказів на підтвердження того, що шкоду, завдану неправомірним зруйнуванням належного позивачу гаражу, завдано не з її вини.

Оскільки, відповідач не довела суду, що шкоду завдано не з її вини, та не спростувала встановленого факту спричинення майнової шкоди, колегія суддів вважає, що районний суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення обґрунтовано виходив із того, що саме неправомірними діями відповідача по руйнуванню гаражу позивачу завдано шкоди, яка підлягає відшкодуванню у порядку, встановленому ст.1166 ЦК України.

Колегія суддів також погоджується з розміром майнової шкоди, який визначений судом з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22 березня 2016 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

При цьому, не можуть бути враховані заперечення відповідача щодо визначеного судом розміру шкоди, оскільки такий розмір доведено належними доказами, у тому числі і висновком судової будівельно-технічної експертизи, якому була надана відповідна оцінка судом першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що спірний гараж знаходився у аварійному стані, а позивач відмовлялась здійснювати його ремонт, не мають правового значення для вирішення даної справи та не впливають на правильність висновків суду щодо покладення відповідальності саме на відповідача відшкодувати шкоду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6