УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинне будівництво,за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом до КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 жовтня 1993 року між нею та ОСОБА_6 був укладений шлюб і з того часу вона вселилася і почала проживати у будинку АДРЕСА_1 зі згоди власника та була в ньому зареєстрована на законних підставах. Даний будинок був придбаний батьками її чоловіка ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її свекор ОСОБА_7, який залишив заповіт щодо успадкування його майна після смерті на ім'я ОСОБА_8, яка після смерті ОСОБА_7 відмовилася від заповіту на користь ОСОБА_9 В подальшому ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 03 вересня 2004 року укладеного між нею та ОСОБА_5 подарувала 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Також посилається позивач на те, що з 1993 року разом зі своїм чоловіком вона проводила в будинку ремонтні роботи, а після його смерті здійснила, зокрема, перебудову літньої кухні, сарая, вбиральні, міні-магазину. Крім того, нею добудовано: літню кухню під літерою «Б», комору під літерою «В», вбиральню під літерою «Ж», що складається із загальної площі 21,2 кв.м., проте відсутні документи, які б підтверджували законність проведеного нею будівництва вказаних приміщень за даною адресою.

У зв'язку із зазначеним, позивач просила визнати за нею право власності на 21,2 кв.м. будинковолодіння АДРЕСА_1, що складається з літньої кухні під літерою «Б», комори під літерою «В», вбиральні під літерою «Ж».

Враховуючи уточненні позовні вимоги, позивач також просила суд - зобов'язати Ужгородське МРУЮ в особі Реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ провести державну реєстрацію права власності за позивачем на 21,2 кв.м. будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається з літньої кухні під літ. «Б», комори під літ. «В», та вбиральні під літ «Ж».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року, у позові ОСОБА_4 - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 належить на праві власності 1/2 частина будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 вересня 2004 року укладеного між ОСОБА_11, що діє від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та договору купівлі-продажу від 25 січня 2007 року укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 посвідченого нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу.

На підставі вищезазначених договорів ОСОБА_5 належать також надвірні будови, що належать до житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: літня кухня під літ. «Б», сарай під літ. «В» та «Г», вбиральня під літ. «Д», 1-2 огорожа, 1,3 - споруди, 3 ‑ тимчасовий торговий павільйон.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 листопада 2008 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 - відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 14 травня 2009 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виділення їй в натурі літньої кухні під літ. «Б», комори під літ. «В», вбиральні під літ. «Ж» та торгового павільйону по АДРЕСА_1 - відмовлено.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснилася або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вірно виходив із того, що відповідач ОСОБА_5 набув права власності на 1/2 частку жилого будинку з належними до нього спірними надвірними будівлями на підставі вищезазначених договору дарування від 03 вересня 2004 року та договору купівлі-продажу від 25 січня 2007 року, які на момент розгляду справи є чинними та не скасованими, а тому законних підстав для визнання за позивачем права власності на літню кухню під літ. «Б», комори під літ. «В», вбиральні під літ. «Ж» - відсутні.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 липня 2015 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 липня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
М.І. Наумчук