АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_2, через свого представника, подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невірну оцінку доказів.

Справа №752/17183/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6019/2016
Головуючий у суді першої інстанції:М.І.Шкірай
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що ним було обрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки позивач прийняв спадщину у строки, визначені законом, приймаючи до уваги факт відмови державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини квартири, переконаний, що право позивача на спадкове майно підлягає захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності за позивачем на 2/3 частни квартири в порядку спадкування після смерті онука, оскільки є такий спосіб захисту цивільного права та інтересу, що прямо передбачений законом, це призведе до реального та ефективного захисту прав позивача. За наявного правового регулювання питання оформлення права на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, в інший спосіб, окрім судового, захистити свої права у позивача немає жодної фактичної чи процедурної можливості.

Представник позивача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Відповідачі у справі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Колегія суддів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходи з того, що позивачем при зверненні до суду із даним позовом було невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є дідом померлого ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується, в тому числі і рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі №752/17382/14-ц.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20 березня 2015 року Відділом реєстрації смерті у місті Києві Головного управління юстиції у місті Києві, бланк свідоцтва серії НОМЕР_1.

ОСОБА_2 після смерті свого онука ОСОБА_5 07 травня 2015 року подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 07 травня 2015 року Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена та зареєстрована спадкова справа щодо спадкодавця ОСОБА_5 в спадковому реєстрі за № 57422313 , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 07 травня 2015 року № 329668.

Згодом ОСОБА_2 звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке складається (на його думку) з 2/3 частин квартири під номером АДРЕСА_1.

29 вересня 2015 року Другою київською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука ОСОБА_5, на майно, яке складається з 2/3 частин квартири під номером АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах (рішення суду) та у зв'язку з відсутністю необхідного правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, до 06 листопада 1997 року спірна квартира належала на праві власності сину позивача ОСОБА_6 - батьку ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва 01 жовтня 1997 року, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 04 січня 1998 року, записано в реєстрову книгу за № 4974.

Після смерті ОСОБА_6 у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12 вересня 1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778 право власності на вказану квартиру в рівних частках перейшло батькам померлого ОСОБА_2, ОСОБА_8 та сину ОСОБА_5 Право власності на 1/3 спірної квартири за кожним з вищевказаних осіб було зареєстровано в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12 вересня 1998 року, № 7-2778 та встановлені рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 752/173 82/14-ц.

Окрім того, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві, за актовим записом № 8576, серії НОМЕР_2 (а.с.201).

За життя, 23 квітня 2003 року ОСОБА_8 заповіла належну їй на праві власності частину квартири під АДРЕСА_1, ОСОБА_5, а також належну їй на праві власності земельну ділянку розміром 0,0605 га, розташовану на території С/Т «Світанок», Червономотовилівської с. Ради, яку передано для ведення садівництва, заповіла ОСОБА_5 1/3 частину земельної ділянки, ОСОБА_6 2/3 частини земельної ділянки.

З інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 21.09.2015 року КВ-2015 №31703 вбачається, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на ім'я ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Київською Державною нотаріальною конторою 12.09.1998 року № 7-2778 (а.с.20).

В той же час у Позивача оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12 вересня 1998 року, що зареєстроване в реєстрі за № 7-2778 з відміткою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про реєстрацію права власності на 1/3 спірної квартири за онуком ОСОБА_5 немає, в матеріалах справи міститься фотокопія свідоцтва на належну позивачу 1/3 частину спірної квартири з відміткою реєстраційного органу (а.с. 19).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року ухваленим у справі № 752/17382/14-ц, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 (а.с. 12-16).

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

За статтею 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

У відповідності до статті 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У статті 1269 Цивільного кодексу України зауважено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право і спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний вернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 Цивільного кодексу України).

Отже, аналізуючи зазначене, судова колегія вважає, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування після смерті онука, позивач посилався на наявність обставин невизначеності щодо його права спадкування на 2/3 спірної квартири.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, захист прав спадкоємців на спадкове майно може здійснюватися шляхом подання позову про визнання права власності спадкоємця на спадкове майно в порядку спадкування. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

Відтак судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позові з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту права чи інтересу, що невизнане, оскільки у цьому випадку слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

За наведених обставин, судова колегія вважає, що факт відсутності оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12 вересня 1998 року, що зареєстроване в реєстрі за № 7-2778 (в одному випадку) та відсутність реєстрації рішення суду в теперішніх органах державної реєстрації прав не свідчить про неналежність ОСОБА_5 2/3 частин квартири. Навпаки, зазначені обставини були обґрунтованою підставою звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Проте, під час перегляду рішення апеляційною інстанцією, з метою повного всебічного та належного з'ясування обставин справи апеляційним судом було витребувано спадкові справи ОСОБА_8, ОСОБА_5 та матеріали нотаріальних справ по оформленню договорів купівлі - продажу спірної квартири, з яких вбачається наступне.

Так, відповідно до договору купівлі - продажу квартири укладеного 23.03.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №5-8413, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_11 купив квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.160).

Із витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 46093087 від 22.10.2015 року вбачається, що ОСОБА_11 зареєстрував право власності на квартиру під АДРЕСА_1 у жовтні 2015 року на підставі поданої ним 17.10.2015 року заяви (а.с.162).

Із довідки Форми -3 виданої КП «Керуюча компанія» власником особового рахунку спірної квартири є ОСОБА_11, проте останній у квартирі не зареєстрований (а.с.163).

Відповідно до договору купівлі - продажу квартири, укладеного 17.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковбасинською С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2981, ОСОБА_11 передав, а ОСОБА_14 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_1 (а.с. 158-159).

Із витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за 50092912 від 17.12.2015 року вбачається, право власності на дану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_14 на підставі її заяви (а.с. 193).

Також до апеляційного суду надійшли заперечення громадянки ОСОБА_15 (особа, яка не бере участь у даній справі), у яких вона зазначає, що 05.03.2016 року між нею та ОСОБА_14 було укладено договір купівлі - продажу квартири під АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за № 1178 (а.с.148-149).

Зазначені обставини свідчать про те, що на даний час існує фактично два документи про право власність на спірну квартиру, згідно яких право власності на 1/3 частину спірної квартири належить померлому ОСОБА_5 (згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 752/17382/14-ц) та ОСОБА_15 права власності належить на всю квартиру (згідно договору купівлі - продажу квартири від 05.03.2016 року).

З урахування наведеного, судова колегія вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи містять суперечливі докази щодо належності на праві власності померлому ОСОБА_5 будь - якої частини в спірній квартирі, крім того, особи, які продавали та купували спірну квартиру (ОСОБА_18,ОСОБА_14, ОСОБА_15.) не залучені до участі у справі, а вимогами позивача зачіпляються їх права та інтереси щодо спірної квартири.

Представник позивача пояснив суду апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не продавали ОСОБА_18 свої частки в спірній квартирі, але зазначена обставина не доведена суду належними та допустимими доказами. Крім того, позивач не позбавлений права вирішувати відповідні питання в судовому порядку.

Щодо відповідачів у справі ОСОБА_3 та Київської міської ради колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи 27.08.2015 року ОСОБА_3 подав до Другої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини померлого ОСОБА_5, якого зазначив як племінника.

Проте ОСОБА_3 доказів на підтвердження перебування з померлим ОСОБА_5 у родинних відносинах (зв'язках) не надав. Належні та допустимі докази того, що він є спадкоємцем померлого ОСОБА_5, що він має право на спадкування відсутні.

Разом з тим, ст. 1277 ЦК України встановлено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина визнана відумерлою переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається, ОСОБА_5 має спадкоємців.

Так, частина 1 ст. 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_3 та Київська міська рада є неналежними відповідачами у даній справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції перевіряючи доводи позовної заяви, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, порушення норм процесуального та матеріальногоправа, що призвело до неправильного обґрунтування висновків суду про відмову у задоволенні позову. А тому дане рішення, у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 310, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: