Справа № 699/774/16-ц
Номер провадження 2/699/503/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2016 року м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі

головуючого-судді Савранського О.А.

за участю - секретаря Сміян А.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника третьої особи служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації Черкаської області - Бандурко О.В.

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Корсуні-Шевченківському цивільну справу за позовом ОСОБА_4 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації Черкаської області до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суд

встановив:

Позивач ОСОБА_4 пред'явила у суд даний позов і просить надати їй дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без дозволу (згоди) батька до закінчення навчального 2016/2017 року; дозволити їй або її офіційному представнику без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу дитини за межі України до Російської Федерації до закінчення 2016/2017 року посилаючись на те, що перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають малолітню дитину, яка проживає біля неї і перебуває на її утриманні. Вона бажає виїхати з дочкою за кордон до своїх рідних ,але відповідач дозвіл на це не дає.

В суді представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала і надала суду пояснення, аналогічні змісту заяви. Крім того, зазначила, що влітку 2016 року відповідач надавав згоду на виїзд дитини до РФ і спору з цього приводу не було. Дане підтвердив і сам відповідач.

Представник третьої особи служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації Черкаської області Бандурко О.В. підтримала позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову посилаючись на те, що переїзд для дитини є стресом, їй не підходять кліматичні умови для проживання, родичі його колишньої дружини раніше відбували покарання. Це все негативно може вплинути на дитину. Як зазначив відповідач, будь-яких доказів на підтвердження своїх усних заперечень у нього не має.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами,оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Згідно ст.ст.1,10 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до приписів ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 і ч.2 ст.59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Свідки по справі відсутні.

Згідно ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У суді встановлено, що з 04 червня 2011 року по 21 липня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають малолітню дитину - дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 виданого 29 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Корсунь-Шевченківського районного управління юстиції у Черкаській області.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 21 липня 2014 року розірвано шлюб між сторонами, відновлено позивачу дошлюбне прізвище «Порядіна». Згідно рішення суду спору про місце проживання дитини, яка проживає біля матері на час розгляду справи не було, сторони проживають окремо. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 21 липня 2011 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини, яка проживає біля матері, в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця до її повноліття. Рішення набрало законної сили.

Позивачка має ще одну малолітню дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 видане повторно 09 серпня 2016 року Корсунь-Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області), який на даний час проживає та навчається у школі в смт. Мурмаші Кольського району Мурманської області Російської Федерації і також потребує присутності матері. Тому позивачка і має намір переїхати на тимчасове проживання разом з дочкою ОСОБА_5 до Російської Федерації, до закінчення 2016-2017 навчального року. Інші родичі позивачки також проживають у Російській Федерації.

Позивачка зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки, однак відповідач відмовляє в цьому.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Положеннями ч.ч.2,3 ст.313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 затверджені Правила перетинання державного кордону України громадянами України.

Пунктами 3, 4, 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка.

Відповідно до ч.2 ст.4 цього ж Закону передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Ст.ст. 7, 155 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Ст.18 Конвенції про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ст. 27 цієї Конвенції передбачає - держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Ч.ч. 1,2 ст.157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обов'язковою.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відповідно до правил ст.214 ЦПК України обов'язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 діє всупереч інтересам дитини, а тому суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення.

До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову, а відповідач не пред'явив зустрічний позов та протягом усього часу розгляду справи позивач не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів.

Заходи забезпечення позову судом не вживалися.

Підстав для допуску рішення до негайне виконання не має.

При задоволенні позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в справі.

Керуючись ст.ст. 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 7, 141, 150, 154, 155, 157 СК України, ст.313 ЦК України, суд

вирішив :

Задовольнити повністю позов.

Надати ОСОБА_4 дозвіл на виїзд її дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без згоди батька ОСОБА_3 до закінчення навчального 2016/2017 року.

Дозволити ОСОБА_4 або уповноваженою її особою без згоди батька ОСОБА_3 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу їх дитини за межі України до Російської Федерації до закінчення навчального 2016/2017 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець, зареєстрований та проживає АДРЕСА_1, не працюючий, НОМЕР_1 виданий 08 вересня 1998 року Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (інші відомості про особу суду невідомі) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка м. Кола Мурманської області, зареєстрована і проживає АДРЕСА_2, НОМЕР_3 виданий 20 грудня 2014 року Корсунь-Шевченківським РС УДМС України в Черкаській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551,20 грн.

Повідомити осіб, які беруть участь у справі, що з повним рішенням суду вони зможуть ознайомитися 21 грудня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі,але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Савранський О.&nbsp; А.