Справа №442/3412/16-ц
Провадження №2/442/1297/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі : головуючого судді Коваль Р. Г.

з участю секретаря Бучок М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Дрогобицької міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

встановив:

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Дрогобицької міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу у власність, спільну сумісну власність земельних ділянок» за №1068 від 27.06.2013 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 570 кв.м. по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що користуються вказаною земельною ділянкою вже впродовж 30 років з метою безоплатного отримання її у власність. Додатково вказують на порушення відповідачем вимог чинного законодавства при прийнятті спірного рішення, а саме визначених ст.ст. 38, 39, ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України та ст. 50 Закону України «Про землеустрій».

Позивачі в судове засідання не з'явились однак із наявного в матеріалах справи клопотання про перенесення розгляду справи вбачається, що останні були належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи.

З врахуванням вимог ст. ст. 157, 169 ЦПК України, та з'ясувавши думку представника відповідача судом було прийнято рішення проводити розгляд даної справи у відсутності позивачів визнавши їх причини неявки не поважними, останні належним чином були повідомлення про час і місце розгляду справи, та у матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін.

Представник Відповідача - Дрогобицької міської ради ОСОБА_5 заперечив проти позову з підстав, які зазначені у поданому письмовому запереченні. Крім цього вказав, що жодним чином права позивачів оскаржуваним рішенням не порушуються, воно прийнято на законних підставах з дотриманням вимог ст. 118 ЗК України, підстав для його скасування не має. В свою чергу позивачі жодним допустимими доками не довели суду про порушення їх прав та інтересів, а тому просив в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, подавши заперечення проти позовних вимог, в яких просять відмовити у задоволенні позову та проводити розгляд справи у їх відсутності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини.

Судом встановлено, що 31.01.2013 року Дрогобицькою міською радою було прийнято рішення за №898 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», відповідно до п. 2.6. якого ОСОБА_4, проживаючому на АДРЕСА_2, було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 570 кв.м. на АДРЕСА_1 для ведення садівництва.

Також матеріалами справи підтверджується, що за заявою ОСОБА_4 було виготовлено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1, який у подальшому було затверджено органом місцевого самоврядування, що підтверджується п. 1.23. рішення Дрогобицької міської ради «Про затвердження матеріалів проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» за №1064 від 27.06.2013 року.

В подальшому згідно п. 2.23. рішення Дрогобицької міської ради ««Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу у власність, спільну сумісну власність земельних ділянок» за №1068 від 27.06.2013 року, відповідачем було передано безоплатно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 570 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, для ведення садівництва.

Як стверджується матеріалами, речове право ОСОБА_4 на земельну ділянку належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності - 4645387 та реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна - 06, що підтверджується Інформаційною довідкою за №52885601 від 09.02.2016 року.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції на момент виникнення правовідносин), якою визначається, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Згідно частин 2, 3, 6 та 13 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Положеннями ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Враховуючи те, що підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України, не було, як і підстав для відмови у погодженні виготовленого проекту землеустрою, передбачених ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, а тому суд приходить до переконання, що відповідач в межах повноважень, наданих Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України, правомірно прийняв відповідні рішення за №898 від 31.01.2013 року в частині п. 2.6., за №1064 від 27.06.2013 року в частині п. 1.23. та за №1068 від 27.06.2013 року в частині п. 2.23., якими надав згоду ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою, затвердив його та передав у власність земельну ділянку.

Доводи позивачів про те, що відповідачем порушено вимоги ч. 1 ст. 118 ЗК України - не доведено факту користування позивачем земельною ділянкою, не заслуговують на увагу, так як такі твердження спростовуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_4 скористався своїм правом виходячи з положень норми ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.

Аналогічно судом не встановлено порушень відповідачем чи третьою особою вимог ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», оскільки матеріалами справи підтверджується факт виготовлення саме Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, складеного ДМВВ ЛРФ Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру, а не технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, як це зазначається позивачами у своїх позовних вимогах.

Крім того, судом беруться також до уваги доводи третьої особи, які зазначені в письмовому запереченні відносно того, що оскаржуване рішення жодним чином не порушує прав чи законних інтересів позивачів, оскільки вони не є законними користувачами чи власниками спірної земельної ділянки.

Варто зазначити, що чинне законодавство України, не містить норм, які встановлюють обов'язок чи хоча б право органу місцевого самоврядування відмовити заявнику у наданні згоди на розробку проекту відведення у зв'язку із наявністю заяв інших громадян.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Такого правового висновку притримується Верховний Суд України, зокрема у своїх постановах від 25.12.2013 року у справі №6-78цс13, від 09.12.2015 року у справі № 6-849цс15 та в ухвалі від 01.04.2015 року у справі №6-5023св15.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя Р.Г.Коваль