У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. З її дозволу в указаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4 та його неповнолітня дочка - ОСОБА_5, однак відповідачі тривалий час у квартирі не проживають, їх особистих речей в ній не має, теперішнє місце проживання відповідачів їй невідомо. Всі обов'язки, що випливають з найму житлового приміщення виконує вона, у тому числі за відповідачів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_4 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити в частині застосування норм права, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визначаючи ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до положень ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Також суд послався на положення ст. 71 ЖК УРСР.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_5 та відмовляючи в позові в цій частині, виходив із того, що районний суд вийшов за межі позовних вимог, застосував норми права, на які позивач не посилалась, а також застосував зазначені у заяві норми, які є взаємовиключними. При цьому посилання в позовній заяві на вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР є безпідставними, оскільки квартира належить не до державного житлового фонду, а є власністю позивача і питання визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування цим житлом, регулюються іншими нормами, зокрема, ст. 405 ЦК України та главою VI розділу ІІІ ЖК УРСР.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судовірішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 4 серпня 1999 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки про склад сім'ї у квартирі № 15 за вищевказаною адресоюзареєстровані родичі ОСОБА_3, а саме: батько - ОСОБА_6, мати - ОСОБА_7, брат - ОСОБА_4, зі своєю дочкою - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з актом від 9 січня 2014 року ОСОБА_4 зі своєю дочкою ОСОБА_5з 30 липня 2012 року за місцем своєї реєстрації не проживають.

У ст. 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, що належить їй на праві власності, тому суд першої інстанції розглянув справу на підставі положень ст. 391 ЦК України. При цьому одночасно послався і на ст. 71 ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду в частині вимог до ОСОБА_5 та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд формально виходив лише з того, що районний суд вийшов за межі позовних вимог і застосував, на думку суду взаємовиключні норми права - ст. 71 ЖК УРСР та ст. 169 ЖК УРСР, тоді як слід було застосувати ст. 405 ЦК України, однак позивачка на неї не посилалась.

Проте колегія суддів вважає, що апеляційний суд формально дійшов до цієї правової ситуації і не звернув уваги на те, що підстави позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Саме по собі посилання на певні норми закону, які суд може змінити, якщо вони не поширюються на спірні правовідносини, не є виходом за межі позову.

У порушення ст. ст. 10, 11, 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалась на те, що є власником квартири, а реєстрація відповідачів, які в ній не проживають, перешкоджає їй належним чином використовувати право власності, у зв'язку з чим просила усунути перешкоди у праві власності шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Не може залишатися в силі й рішення районного суду в частині вимог до ОСОБА_5, оскільки у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130, ст. ст. 212 - 215 ЦПК України районний суд не уточнив позовних вимог, а, визнавши ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у своєму рішенні взагалі не навів належних, допустимих та достатніх доказів. Отже, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А. Черненко

С.П.Штелик