У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 липня 2008 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого остання отримала у кредит грошові кошти в розмірі 83 544 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних, з кінцевим терміном повернення 07 липня 2038 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту.

На забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 07 липня 2008 року були укладені договори поруки від 07 липня 2008 року між банком, позичальником та поручителем ОСОБА_7 та від 07 липня 2008 року між банком, позичальником та поручителем ОСОБА_8, відповідно до умов яких, поручителі поручаються перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит №MRTG-94 від 07 липня 2008 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 свої зобов'язання за договором про іпотечний кредит належним чином не виконувала, у зв'язку із чим станом на 12 лютого 2015 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 2 049 869 грн 90 коп., а поручителі відповідають за виконання кредитного зобов'язання солідарно з боржником, позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідачів у солідарному порядку вказану заборгованість та судові витрати у справі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 липня 2008 року у розмірі 79 915 дол. 81 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 2 005 818 грн 23 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 67751 дол. 02 центи США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 1 700 492 грн 47 коп.; заборгованість по сплаті відсотків - 11 860 дол. 06 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 297 677 грн 26 коп.; пеня за прострочення сплати кредиту - 304 дол. 73 центи США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 7 648 грн 50 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 липня 2008 року між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальник отримала у кредит грошові кошти в розмірі 83 544 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних з кінцевим терміном повернення 07 липня 2038 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 07 липня 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладеного договір поруки.

На забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 07 липня 2008 року між банком та ОСОБА_8 було укладеного договір поруки.

Згідно вимог п. 1.1 зазначених договорів поруки, поручителі поручаються перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 07 липня 2008 року.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» вказувало на те, що згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_6 станом на 12 лютого 2015 року сума заборгованості за спірним договором становить 81 670 дол. 92 центи США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 2 049 869 грн 90 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 67 751 дол. 02 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 1 700 492 грн 47 коп., заборгованість зі сплати відсотків - 11 860 дол. 06 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 297 677 грн 26 коп., пеня за прострочення сплати кредиту - 304 дол. 73 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 7 648 грн 50 коп., штраф за порушення умов кредитного договору - 1 755 дол. 11 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 12 лютого 2015 року складає 44 051 грн 66 коп.

За умовами п. 5.3.9 договору про іпотечний кредит №MRTG-94 від 07 липня 2008 року та графіку погашення кредиту позичальник зобов'язаний щомісячно не пізніше дати, погодженої графіком погашення кредиту, забезпечити наявність на пов'язаному рахунку коштів у сумі достатній для проведення договірного списання коштів, тобто не пізніше 07 числа кожного місяця.

Судами також установлено, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позичальник востаннє здійснила погашення кредиту 07 жовтня 2013 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 свої зобов'язання за спірним договором не виконала, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором, у зв'язку із чим боржник і поручителі за різними договорами поруки несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов'язання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог банку до поручителів боржника про солідарне стягнення заборгованості та відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції виходив з того, що останнє передбачене договором погашення кредитної заборгованості позичальник здійснила 07 жовтня 2013 року, у зв'язку із чим у банку виникло право вимоги до боржника і поручителів про стягнення спірної заборгованості з 08 листопада 2013 року. При цьому, звернувшись до суду із даним позовом у березні 2015 року, банк пропустив установлений положенням ч. 4 ст. 559 ЦК України строк для звернення із відповідними вимогами до поручителів, через що такі вимоги банку задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник, а відтак і поручителі, первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 07 липня 2038 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14.

Відмовляючи в задоволенні вимог банку до поручителів, апеляційний суд послався на те, що у кредитора право відповідних вимог настало з 08 листопада 2013 року (наступний день після несплати позичальником передбаченого договором щомісячного платежу за кредитом) і протягом наступних шести місяців.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Оскільки у відповідних договорах поруки строк їх дії згідно вимог ст. 252 ЦК України не встановлено, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом наступних шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, апеляційному суду слід належним чином установити настання строку виконання основного зобов'язання.

Суд не зазначив про вимогу банку щодо дострокового погашення кредиту.

Так як для того, щоб такий строк визначити з дати останнього платежу позичальником, суду слід належним чином дослідити умови кредитного договору і згідно вимог ст. 214 ЦПК України визначитись із тим, чи передбачали сторони договору (ст.ст. 3, 627 ЦК України) відповідні умови про те, що у разі несплати чергового платежу наступає строк дострокового виконання основного зобов'язання. Установлення указаних обставин визначає зміну строку виконання основного зобов'язання, яке первинно в укладеному між сторонами договорі визначено до 07 липня 2038 року.

Крім того, згідно з положеннями ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, обґрунтовуючи спірну суму заборгованості банк вважав, що спірну суму неустойки (штрафу та пені) слід визначати у доларах США в еквіваленті національної валюти.

З урахуванням цих вимог, вирішуючи спір в частині визначення спірної суми заборгованості, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою наступне.

Відповідно до ст. 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає нарахування та стягнення відповідних штрафних санкцій у доларах США, у зв'язку із чим пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Цей розрахунок має бути здійснений на час обчислення пені з урахуванням дати невиконаного грошового зобов'язання, а не визначатися в іноземній валюті з перерахуванням у національну валюту України - гривню, на час ухвалення судового рішення.

Судами помилково не враховані указані положення законодавства.

Також, задовольняючи частково позов та стягуючи суму заборгованості солідарно з відповідачів, суд першої інстанції помилково вважав за можливе стягнути таку заборгованість з боржника та поручителів за різними окремими договорами поруки солідарно з огляду на наступне.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами ст. 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, за окремими договорами поруки, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-255цс15 від 24 червня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для часткового скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик