ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносов А.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення та витребування документів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 30 березня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 52 800 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % терміном до 29 березня 2017 року. На забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. 08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило первісного кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 65 048,64 швейцарських франків, що еквівалентно 556 635,98 грн, позивач просив у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом припинення права власності іпотекодавця, передачі у власність іпотекодержателю та визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 40,03 кв. м. Також позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вищевказаній квартирі, та витребувати від ОСОБА_3 і передати банку технічний паспорт і правовстановлюючі документи на предмет іпотеки.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року заочне рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року змінено в частині підстав для відмови у позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Встановлено, що 30 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 52 800 швейцарських франків зі сплатою 8,99 % річних за користування кредитом терміном до 29 березня 2017 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № б/н, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру НОМЕР_1 розташовану по АДРЕСА_1 загальною площею 40,3 кв. м, житловою площею 18,9 кв. м.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило первісного кредитора у зазначених вище зобов'язаннях, та внаслідок такої передачі до ПAT «Дельта Банк» перейшло право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 26 червня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 65 048,64 швейцарських франків, що еквівалентно 556 635,98 грн, з яких: 43 559,58 швейцарських франків, що еквівалентно 372 749,21 грн, - заборгованість за кредитом та 21 489,06 швейцарських франків, що еквівалентно 183 886,77 грн, - заборгованість за процентами.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з положеннями якого протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився із такими висновками, вказавши, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»не є підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є підставою для відстрочення виконання такого рішення.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи із того, що способом судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмета з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку»), при цьому позивач звернувся до суду із вимогою про застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок є правильним, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується із нормами процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»)

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Частиною 3 указаної статті установлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У пункті 4.2 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 4.6 спірного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до п. 5 цього договору та ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

За змістом розділу 5 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених у п. 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання вищевказаного повідомлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом його частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги безпідставні й висновки судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року у незміненій апеляційним судом його частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак