АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Винту Ю.М., Одинака О.О.

секретар: Герман Я.І.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, Служба у справах дітей Хотинської державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі Служби в справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, Служба у справах дітей Хотинської державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову, посилався на те, що 30 червня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 серпня 2009 року даний шлюб було розірвано, ОСОБА_3 залишився проживати біля матері. Після тривалої хвороби ОСОБА_4 померла, її з відповідачем син, після смерті матері, проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні.

Зазначав, що з 2009 року відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків відносно виховання та розвитку свого сина, не цікавився його життям та неспілкувався із ним. За період вагітності померлої дружини, відповідач відмовлявся від

22ц-687/16 головуючий по 1 інстанції Руснак А.І.

Категорія: 52 доповідач Кулянда М.І.

майбутньої дитини, а після народження сина, на певний період зник. З полового будинку дитину не забрав, відмовився від її реєстрації. Проте, відповідний запис про батька був внесений на підставі свідоцтва про шлюб. Більше п'яти років відповідач не бачив свого сина, не телефонував, не цікавився ним, не вітав із святами та днями народження.

Відповідно до психологічних обстежень ОСОБА_3, при згадуванні про батька виникають негативні емоції та спогади. Дитина на бажає з ним спілкуватись, бачитись та разом проживати. Відповідач залишається для нього чужою людиною, що може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини.

На теперішній час, ОСОБА_3 проживає та виховується у сім'ї позивача, навчається у третьому класі Вашківецької ЗОШ І-ІІІ ступенів. Для нього створені всі умови для нормального навчання, проживання та виховання.

Після смерті ОСОБА_4, відповідач з січня 2014 року припинив виплачувати аліменти на утримання свого сина. З того часу він не цікавився за які кошти проживає дитина, жодного разу не запропонував матеріальної допомоги.

Із висновку органу опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області № 01.34-595 від 24 березня 2015 року, вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його сина ОСОБА_3

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі Служби в справах дітей Вижницької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Хотинської державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дитини ОСОБА_3

Вирішено питання про судові витрати.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню неповнолітнього ОСОБА_3, тобто вихованням свого сина не займається, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування, не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отриманням ним освіти, матеріально не допомагає, аліменти не сплачує, не вітає з днем народження і святами.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним і ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.

Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість.

Судом встановлено, що 30 червня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 26 серпня 2009 року даний шлюб було розірвано, ОСОБА_3 залишився проживати біля матері, яка після тривалої хвороби померла, і він залишився проживати у свого дядька ОСОБА_1 і знаходитись на його утриманні.

Із висновку органу опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області № 01.34-595 від 24 березня 2015 року, вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_3

Із витягів протоколів № 3 від 22 січня 2014 року та №4 від 12 лютого 2014 року засідання комісії з питань захисту прав дитини Чернівецької міської ради вбачається, що нею ухвалено рішення звернутись до психологів для проведення психологічного коректування, встановлення контакту з дитиною, налагодження стосунків між ОСОБА_2 і малолітнім ОСОБА_3

За період навчання ОСОБА_3 (2012-2013 роки) в приватній загальноосвітній школі І-ІІ ступенів «Надія», його батько ОСОБА_2 школу не відвідував, шкільним життям сина не цікавився, що підтверджується довідкою приватної загальноосвітньої школи (а.с. 23).

Крім цього, як вбачається із характеристик виданих під час навчання, ОСОБА_3 зарекомендував себе уважним, розумним та старанним учнем. Батько зовсім не приймає участі у навчально-виховному процесі. За час навчання дитини у школі жодного разу не з'явився.

Відповідно до інформації про результати повторного психологічного обстеження ОСОБА_3, вбачається, що згадки про батька викликають у останнього негативне почуття, злість, образу. Погано пам'ятає тата, пригадує лише те, що той був п'яний та ображав маму. На питання про батька і далі відповідає « не хочу з ним бачитись і жити з ним не хочу»..

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Конвенцією про права дитини у ст. 18 визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 184 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухиленні від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання сина, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, станом здоров'я, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на його утримання не надає, що в свою чергу свідчить про умисне ухилення його від виконання своїх обов'язків по вихованню сина та не відповідає принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам ст. ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських прав не заслуговують на увагу, оскільки позивачем належними та допустимими доказами доведено, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання свого сина ОСОБА_3, не піклується про фізичний, духовний розвиток дитини, навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною.

Зазначені обставини підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, письмовими доказами по справі, зокрема, довідками, характеристиками з навчальних закладів, неодноразовими зверненнями позивача до органу опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області із заявами про надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до сина, у зв'язку з невиконанням ним своїх батьківських обов'язків.

Апелянтом не надано суду доказів, які б спростовували його винну поведінку в ухиленні від виконання своїх обов'язків батька. Його посилання на наявність об'єктивних причин такого ухилення не доведено належними та допустимими доказами, в силу вимог ст. 60 ЦПК України. А тому суд першої інстанції, виходячи із оцінки доказів у справі, прийшов до правильного висновку, застосувавши до ОСОБА_2 крайній захід у вигляді позбавлення батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: