Провадження №22-ц/784/1068/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 468/17/16-ц Головуючий І інстанції - Янчук С.В.
Провадження № 22-ц/784/1068/16 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 06 липня 2015 року о 10.10 год. на автодорозі Н-11 Дніпропетровськ- Миколаїв 290 км. + 300 м. Кузьменко М.Г., керуючи автомобілем ВАЗ-21099, державний номер НОМЕР_1, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив бокове контактування з автомобілем Мітсубісі, державний номер НОМЕР_2, під його керуванням. 18 серпня 2015 року постановою Баштанського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. При зіткненні, належний йому автомобіль отримав значні технічні пошкодження. Згідно з висновком експерта від 14.07.2015 року розмір матеріальних збитків, завданих його автомобілю становить 122977 грн. Ремонт було проведено за його власні кошти. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у сумі 122977 грн. у відшкодування завданої йому матеріальної шкоди, а також судові витрати у сумі 1229,77 грн.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 122977 грн., а також судові витрати по справі в розмірі 1229,77 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження по справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким з урахуванням отриманої позивачем суми страхового відшкодування відмовити у задоволенні позову і закрити провадження по справі.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. В процесі розгляду справи просив зменшити суму відшкодування на суму страхового відшкодування отриманого позивачем від страхової компанії.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 06.07.2015 року о 10.10 год. на автодорозі Н-11 Дніпропетровськ-Миколаїв км.290+300 метрів з вини відповідача відбулося зіткнення автомобіля марки «ВАЗ-21099» (н.з.ВЕ 2511ВС) під керуванням відповідача ОСОБА_1, із автомобілем марки «Міцубісі» (н.з.ВЕ 2222 АІ) під керуванням позивача. Внаслідок вказаної ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Постановою Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.08.2015 року ОСОБА_1, було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності з приводу вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу в результаті пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди його автомобіля становить 122 977 грн.

Також, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що позивач, пред'явивши позов саме до винної особи, скористався наданим йому правом вибору особи, яка має відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Тому саме відповідач ОСОБА_1, який визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, і є винуватцем завдання потерпілому шкоди та має відшкодувати її.

Крім того, суд не прийняв до уваги заперечення відповідача з приводу того, що позивач вже отримав страхову виплату та не надав суду доказів проведеного відновлювального ремонту, оскільки відповідачем не було надано доказів на підтвердження своїх заперечень.

Проаналізувавши встановлені судом обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають матеріалам справи, що стало можливим через те, що суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно роз'ясень, викладених в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009р. « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства» суди, розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Крім того, суд не врахував, що згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, повинен створювати необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Не зважаючи на це, судом було проігноровано положення ч.4 ст. 10 ЦПК України, згідно яких суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, не тільки їх права та обов'язки, а й попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Не взявши до уваги заперечення відповідача щодо того, що позивач вже отримав страхову виплату за ремонт автомобіля, суд не сприяв йому у витребуванні доказів на підтвердження цих стверджень, не роз'яснив йому наслідків не надання доказів на підтвердження своїх заперечень.

Наявність у позивача права вибору особи, яка має відшкодувати за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, не звільняє суд від встановлення всіх обставин, які мають значення для визначення розміру відшкодування, яке повинно бути стягнуто з винної особи, що потребує встановлення того, чи було застраховано автомобіль, чи звертався позивач взагалі до страхової компанії та чи отримано ним страхове відшкодування, його розмір та інше, що судом зроблено не було. Не сприяння судом встановленню дійсних обставин по справі, призвело до прийняття необґрунтованого рішення в частині розміру відшкодування та його правового обґрунтування.

Так, як встановлено під час розгляду справи, автомобіль ВАЗ-21099, державний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_1, належить ОСОБА_3 Цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1, як власника наземного транспортного засобу згідно полісу № АІ/5001584 від 09.04.2015р. була застрахована до 09.04.2016р. у ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну в 50000 грн., франшиза - 0 грн. Забезпечувальним транспортним засобом за даним полісом є ВАЗ-21099, державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер шасі,кузова,рами -НОМЕР_5. 08 липня 2015р. позивач та відповідач звернулися до страхової компанії з повідомленням про дорожньо - транспортну пригоду, а 14 січня 2016р. позивач звернувся до страхової компанії з заявою про страхове відшкодування. Дана ДТП була визнана страховим випадком та позивачу 01.04.2016р. було виплачено страхове відшкодування у вигляді вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу деталей згідно калькуляції у розмірі 41545,80 грн.

Також колегією суддів було встановлено, що автомобіль позивача знаходиться в стадії ремонту. Ремонт автомобіля позивача здійснюється ФОП ОСОБА_4 Вартість даного ремонту становить 126700грн.

Згідно звіту № 073/07-15 про незалежне автотоварознавче дослідження вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу від 14.07.2015 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля MITSUBISHI GRANDIS 2,4, реєстраційний номер НОМЕР_2 без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає 122977,81грн.

Відповідно до положень п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суди розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. А відповідно до п. 18 зазначеного Пленуму при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, відповідно до статті 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно з поважних причин помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що страхова виплата вираховується у відповідності до умов договору та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і виплачується в межах ліміту. При цьому зазначеним Законом передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. У разі ж коли фактичний розмір шкоди, завданий у результаті пошкодження автомобіля, перевищує суму страхового відшкодування, визначеного відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою сплатити потерпілому повинна особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність.

Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля MITSUBISHI GRANDIS без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових у розмірі 122977,81грн. та вартістю страхового відшкодування у вигляді вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу деталей згідно калькуляції у розмірі 41545,80 грн., яка складає 81432,01грн. При цьому апеляційний суд не бере до уваги докази про фактично понесені позивачем витрати на відновлюваний ремонт автомобіля, оскільки суду не надані докази сплати за цей ремонт, а акт виконаних робіт не підтверджує факт оплати за виконані роботи. Даний акт містить тільки перелік робіт, які потрібно виконати та вартість запчастин, а також суму яка підлягає до сплати без зазначення відомостей про отримання даної суми. Не містить даний акт також даних про закінчення ремонту та про прийняття автомобілю після ремонту замовником. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив суду той факт, що ремонт автомобіля ще не закінчено, пояснивши про те, що здійснені часткові ремонті роботи оплачені, але доказів оплати суду не надав.

Суд даним обставинам не дав належної правової оцінки і помилково дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Тому рішення суду в частині визначення суми відшкодування слід змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 122977 грн. до 81432 грн., а суму судового збору з1229грн. до 814 грн.32 коп.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивач не є власником автомобіля, а отже не міг бути позивачем по справі, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи власником автомобіля MITSUBISHI GRANDIS, державний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_5. Під час ДТП керував даним автомобілем позивач. Виходячи з положень, зазначених в п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», слід враховувати, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Позивач керував автомобілем свого батька ОСОБА_5 на підставі зазначених документів, отже має право на пред'явлення позову про відшкодування шкоди, завданої автомобілю внаслідок ДТП.

Посилання апелянта на те, що позивачем на підтвердження свого позову суду надано неналежний доказ у вигляді звіту про незалежне автотоварознавче дослідження вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу, а не висновок експертизи, не заслуговують на увагу, так як належними доказами по справі є не тільки висновок експертизи, а й письмові докази, до яких відноситься і звіт про оцінку вартості матеріального збитку. Заперечуючи проти змісту даного звіту, апелянт не надав суду ніяких доказів іншого розміру вартості ремонту автомобіля позивача та не просив суд призначити експертизу по справі для встановлення вартості ремонту автомобіля позивача. За таких обставин суд приймає рішення на підставі тих доказів, які були надані сторонами суду на підтвердження своїх вимог та заперечень.

В ході розгляду справи було встановлено, що цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1, як власника наземного транспортного засобу згідно полісу № АЕ/ 4442232 від 05.07.2015р. була застрахована з 06.07.2015р. до 05.07.2016р. ще й у ПрАТ « УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». Забезпечувальним транспортним засобом за даним полісом також є ВАЗ-21099, державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер шасі,кузова,рами -НОМЕР_5. Однак, згідно відповіді даної страхової компанії від 26.04. 2016р. заяв з питань ДТП, яка мала місце 06.07.2015р. за участю ВАЗ-21099, державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, номер шасі, кузова,рами -НОМЕР_5, до страхової компанії не надходило і ніяких виплат страхова компанія не здійснювала.

Також апеляційним судом було встановлено, що відповідач не є власником транспортного засобу ПФ ФЕРМЕР, номер кузова НОМЕР_4, а в страховому акті №ОЦ/123/450/15/0346 допущена помилка в зазначенні предмету страхування виходячи з досліджених в судовому засіданні документів, на підставі якого складався даний акт.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року змінити, зменшивши суму, яка була стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 122977 грн. до 81432 грн., а суму судового збору з 1229грн. до 814 грн.32 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді