Номер провадження 2/754/1959/16
Справа №754/612/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ярошенка С.В.,

при секретарі - Моторенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ФОП ОСОБА_4, приватний нотаріус Насобіна Ганна Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1, укладеного 20.04.15 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», який останнім не виконується. 22.05.15 року Макарівським районним судом Київської області відкрито провадження у справі за позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за невиконання зазначеного договору. Вказує на те, що ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22.05.15 року накладено арешт на майно ОСОБА_3, зокрема на спірну земельну ділянку, проте на момент її винесення така вибула з володіння ОСОБА_3, що унеможливлює її виконання. Вважає договір фіктивним, оскільки сторони не мали на меті створення правових наслідків, а його укладення направлено на ускладнення йому у подальшому виконати можливе рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі з викладених підстав.

Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 реально уклали договір дарування земельної ділянки.

Треті особи в судове засідання не з'явились повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.12.14 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла».

20.04.15 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1, відповідно якого ОСОБА_3 передав безоплатно ОСОБА_2, а остання прийняла в дарунок належну ОСОБА_3 вказану земельну ділянку.

22.05.15 року Макарівським районним судом Київської області відкрито провадження у справі за позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за невиконання договору від 17.12.14 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача посилається на те, що договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, а лише з метою протиправного унеможливлення виконання рішення суду, а відтак даний правочин направлений на порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Нормами ст. 203 передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

При цьому для визнання правочину фіктивним необхідною умовою є наявність відповідного умислу усіх сторін такого правочину на момент його вчинення.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підтвердження своїх доводів позивач не надав жодного доказу. Доводи позивача ґрунтуються лише на поясненнях та зводяться до наступного.

Позивач вважає, що договір дарування земельної ділянки укладено без наміру створення правових наслідків, оскільки відповідач, будучи обізнаним про існування у нього заборгованості за договором, з метою уникнути відповідальності за виконання постановлених в майбутньому рішень суду, фіктивно уклав договір дарування від 20.04.15 року.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про наявність порушень прав позивача з боку відповідачів по справі при укладенні договору дарування, які слугували б підставою для визнання недійсним укладеного між ними договору на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки звернення позивача з позовом до суду не може слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, враховуючи той факт, що між сторонами даного спору виникли відносини, в яких не міститься застереження щодо обмеження прав відповідача під час їх дії у реалізації своїх прав як власника майна, в тому числі на відчуження наявного нерухомого майна. Крім того, звернення до суду мало місце після укладення оспорюваного договору.

Доводи позивача про те, що укладення договору дарування квартири вчинено без наміру створення правових наслідків, також не заслуговують на увагу, оскільки сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку, що підтверджується договором, згідно якого право власності на відчужувану земельну ділянку у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованим примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, обдарована дар прийняла. Отже, оспорюваний договір, безпосередньо після його підписання, повністю виконаний сторонами договору, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, судом встановлено, що розгляд справи Макарівським районним судом Київської області триває, остаточного рішення не приймалось.

Оцінивши надані докази, доводи сторін, суд приходить до висновку, що доказування з боку позивача ґрунтується лише на поясненнях та її оцінці подій, тобто ґрунтується на припущеннях.

Разом з тим, ч. 4 ст. 60 ЦПК України чітко визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог про визнання договору дарування недійсним і в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ФОП ОСОБА_4, приватний нотаріус Насобіна Ганна Олександрівна, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий