Справа № 204/3784/15-ц
Провадження № 2/204/87/16
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», третя особа Головне управління у справах захисту прав споживачів про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, якою просила визнати договір про надання не відновлюваної кредитної лінії № 014/0991177/3101/74 від 26 червня 2006 року укладений між ним та Акціонерно поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» недійсним; визнати іпотечний договір № 014/3101/099177 від 27 червня 2006 року, укладений між нею та Акціонерно поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину в порядку ч. 1 ст. 216 ЦК України до: кредитного договору; іпотечного договору; договору добровільного страхування майна № 206-0670/06 ДНФ від 27 червня 2006 року, укладений між нею та Філією АСТ «Вексель»; договору добровільного страхування життя, здоровя, страховий поліс № 0081218 від 26 червня 2006 року, укладений між нею та Філією АСТ «Вексель» та в порядку застосування наслідків недійсного правочину, а саме: кредитного договору скасувати з Реєстру обтяжень та заборони відчуження запис про обтяження та заборону відчужувати нерухоме майно. В обґрунтування позову вказала, що 26 червня 2006 року між нею та Акціонерно поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» був укладений кредитний договір № 014/0991177/3101/74 на основі стандартної форми запропонованої банком на наступних умовах: банк надає кредит в сумі 20200 доларів США у вигляді не відновлювальної кредитної лінії строком з 26 червня 2006 року по 26 червня 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних за користування. Згідно п.1.1 договору, кредит надається в іноземній валюті доларах США, розрахунки позичальником здійснюються в доларах США. Відповідно до п.2.1 договору, кредит надається позичальнику на споживчі цілі, а саме, для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2006 року, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру № 107, розташовану в м. Дніпропетровську по вул. Чичеріна, буд. 108. На час укладання даного договору позичальник достовірно надав банку інформацію про своє фінансово-майнове становище, надав довідку про отримання доходу в національній валюті України за шість місяців. 27 червня 2006 року на забезпечення кредитного договору між ними було укладено іпотечний договір, відповідно до п.1.1 якого, іпотекодавець забезпечує вимоги іпотеко держателя, що випливають з кредитного договору. Відповідно до п.п.3.7-3.8 кредитного договору, на вимогу Банку нею було укладено договір зі страховою компанією Філія АСТ «Вексель», яку визначив включно відповідач та сплачено страховий платіж на момент звернення до суду 7515 грн. 16 коп. виконання зобовязань розпочато 26 липня 2006 року. На момент звернення до суду сплачено платежів на погашення кредиту у сумі 23 530 доларів США за квитанціями банку по рахунку за період з 27 липня 2006 року по 27 січня 2015 року. З 16 червня 2014 року по 21 березня 2017 року вона знаходиться у декретній відпустці, що стало похідним для погіршення її фінансового становища, повязаного з тимчасовим припиненням отримання раніше зазначеного щомісячного доходу. Відповідно до п.5.4 кредитного договору, вона письмово повідомила ОСОБА_4 про події, які негативно впливають на виконання кредитного договору і впливають на її фінансовий стан. За відсутності знаходження компромісу і порозуміння з боку відповідача, вона 21 квітня 2015 року була змушена звернутися за юридичною допомогою, де дізналася, що під час укладання кредитного договору. були порушені її права як споживача кредитних послуг. Частиною 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомляти споживачів при укладанні договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві, як власному клієнту на його вимогу. Укладений між нею та відповідачем кредитний договір є договором споживчого кредиту, а тому при його укладенні сторони мали дотримуватися вимог ст. 11 Закону України»Про захист прав споживачів» та вимог постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», пунктом 2.1 якого передбачено, що банки зобовязані перед укладанням кредитного договору надавати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. Крім того п. 3.1 визначено, що банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх сукупних послуг, а також інші фінансові зобовязання споживача, тощо. Дані вимоги відповідачем при укладанні кредитного договору в порушення вимог п.п. «д» п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ не були виконані, а лише зазначено в п. 10.3 кредитного договору, що всі питання повязані з укладанням договору несе позичальник, який на виконання п. 3.7 кредитного договору має укласти договори страхування майна та життя позичальника, але вартість таких послуг не вказується. Також, в порушення ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав їй необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору і така інформація мала бути надана до придбання товару чи замовлення роботи (послуг). Вважає, що відповідач не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства, а примірник кредитного договору вона отримала разом з додатками лише в день укладання договору та не мала змоги належним чином ознайомитись з його умовами. Крім того, кредитний договір є несправедливим з точки зору п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду їй, як споживачу. Несправедливим є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України банк перекладає на споживача. Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище споживача, порівняно з банком в разі настання певних подій, що надає їй право відповідно до п.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За своїм вибором вимагати визнання кредитного договору в цілому недійсним. В порушення п. 3.8 постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» ОСОБА_4 не повідомив її, що валютні ризики при виконанні договору несе лише вона, а також не надав інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу. Відповідач навмисно не брав до уваги кредитоспроможність позичальника, тобто проігнорував те, що споживач отримує дохід винятково у гривні. Розділ 9 кредитного договору не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність Банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, через що договір в цілому суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також Банком не надано інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку норм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування, а також з розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту. Також, всупереч п. 2 ст. 13 Декрету КМУ № 15-93 від 19.02.1993 року, банк не мав права надавати кредит у іноземній валюті для розрахунків резединтам України. Працівниками банку було надано платіжний календар виключно за ануїтетним способом погашення кредиту. Банк свідомо не ознайомив її, як споживача з графіком погашення кредиту за лінейною схемою, що передбачено п. 1.3 кредитного договору, при цьому працівники відповідача усвідомлювали, що за ануїтетню схемою переплата за кредитом завжди більша. Такі дії є незаконними та несправедливими, що істотно порушують баланс договірних прав та обовязків на користь банку. Вона, не маючи спеціальної юридичної освіти, або освіти в галузі кредитування не могла в повній мірі оцінити відповідальність таких дій вимогам законодавства, а також юридичні та фінансові ризики до себе. Крім того, з 26 липня 2007 року вона повертає кредитні кошти та сплачує нараховані відсотки шляхом сплати щомісячного платежу, який виходить за межі мінімального необхідного платежу, тобто платіж упродовж усього періоду кредитування був різним, чим було змінено ануїтентну систему. Банк в порушення п. 1.3 кредитного договору не надав їй графік погашення кредиту за лінейною схемою. Також, Банк включив у договір незаконні умови, які прямо порушують законодавство про захист прав споживачів та створюють дуже несприятливі умови для неї, переконавши її, що договір складено правильно. Так, згідно п.3.4 кредитного договору ОСОБА_4 самостійно визначає порядок погашення кредитної заборгованості, що є несправедливим та незаконним по відношенню до неї, як споживача кредитних послуг. В свою чергу, за квитанціями, по фактично сплаченим відсоткам та тіла кредиту вбачається, що фактично сплачені кошти банком не зараховувалися на сплату сум по тілу кредиту, а зараховувалися на сплату відсотків, які перевищували встановлену договором ставку та стягував на свою користь пеню. Чим безпідставно нараховував та зараховував на свою користь пеню з фактично сплачених коштів. Крім того, відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушається принцип рівності сторін договору, учасниками якого є споживач. Зазначений кредитний договір, через значну кількість несправедливих умов по відношенню до неї, як споживача є в цілому несправедливий та в своїх умовах порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача. Також, у відповідності до ст. 230 ЦК України, такі дії розцінюються, як введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення для правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою діяльністю. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» така обставина розглядається як несправедливість умов договору. Законодавство забороняє продавцям послуг включати в договори із споживачами умови, які є несправедливими. Під визначення несправедливості умов потрапляють будь-які умови, які в супереч принципу добросовісності, та ставлять споживача в вочевидь невигідне положення порівняно із продавцем послуг. Згідно ч.ч. 5-6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи кількість пунктів кредитного договору, які носять дискримінаційний, несправедливий характер, невідповідності його змісту актам законодавства України, які свідомо допущені банком і націлені проти прав та інтересів споживача, вона переконана, що несправедливим є характер договору в цілому і тому є всі підстави для визнання недійсним кредитного договору на підставі і. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Обовязковою умовою надання кредиту, який вона вважає недійсним, є страхування життя та її майна з компанією попередньо погодженою з кредитором. На вимогу Банку, виконуючи п. п. 3.7-3.8 кредитного договору нею було укладено договір страхування майна № 206-0670/06 ДНФ від 27 червня 206 року та договір страхування життя, здоровя. страховий поліс № 0081218 від 26 червня 2006 року зі страховою компаніє Філія АСТ «Вексель», яку визначив виключно відповідач і нею було сплачено страхових платежів 7515 грн. 16 коп. Також, на забезпечення кредитного договору нею було укладено іпотечний договір № 014/3101/099177. який є похідним від кредитного договору. Оскільки вона вважає, що кредитний договір є недійним, то відповідно до ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. У звязку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також суду зазначила, що текст кредитного договору був надрукований мілким шрифтом і позивачці даний текст був незрозумілий, але представники Банку запевнили її в тому, що умови кредитування для неї вигідні. Оскільки позивачці терміново були потрібні кошти, вона підписала кредитний договір. Позивачку ніхто не примушував укладати з банком даний кредитний договір.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Суду пояснила, що 07 червня 2006 року позивачка звернулася до Банку з заявою-анкетою позичальника, якою просила надати споживчий кредит на придбання квартири у розмірі 20200 доларів США на строк користування 240 місяців під 12,0% річних. Також в даній заяві позивачка своїм підписом засвідчила, що ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами. Самих умов кредитування немає, оскільки на той час, діючим законодавством це не було передбачено. Лише 26 червня 2006 року з позивачкою було укладено кредитний договір, тобто у позивачки було достатньо часу для ознайомитися з умовами кредитування та отримання необхідної правової допомоги. Під час укладання кредитного договору позивачці були надані умови кредитного договору. Письмових доказів про отримання позивачкою умов кредитування у неї немає.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, в редакції, яка діяла на час укладання договору, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України, в редакції, яка діяла на час укладання договору, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України, в редакції, яка діяла на час укладання договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 07 червня 2006 року ОСОБА_3 до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» з заявою-анкетою позичальника з проханням надати їй споживчий кредит у розмірі 20200 доларів США, строком на 240 місяців, відсоткова ставка 12% річних на придбання квартири.

26 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/099177/3101/74, відповідно до умов якого, кредитор надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії для використання на споживчі цілі, з лімітом 20200 доларів США строком на 240 місяців з 26 червня 2006 року по 26 червня 2026 року. Процентна ставка за користування кредитом складає 12% річних. Сторонами було визначено, що погашення кредиту здійснюється згідно графіку погашення кредиту ануїтентними платежами. Наданий кредит забезпечується всім належним позичальнику майном. Коштами та активами, що належать йому на праві власності, незважаючи на терміни, коли і як вони були придбані, і на які може бути звернено стягнення в порядку встановленому законодавством України. Обовязковою умовою надання кредиту є страхування життя позичальника та/або страхування від нещасних випадків, залежно від умов програм кредитування (п.3.6-3.7 кредитного договору) (а.с.17-18).

З підписанням кредитного договору ОСОБА_3 взяла на себе певні зобовязання щодо отримання, використання за призначенням та повернення суми отриманого кредиту, а також сплати відповідної плати за його користування, і виконання всіх інших зобовязань, як вони визначені у цьому договорі.

На виконання умов кредитного договору відповідачем позивачу були надані кошти в іноземній валюті у розмірі 20200 доларів США.

27 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 було узгоджено платіжний календар, який позивачка посвідчила своїм підписом ( а.с. 29-32).

27 червня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3, в забезпечення виконання умов кредитного договору, був укладений договір іпотеки № 014/3101/099177, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 4644. За умовами вказаного договору, ОСОБА_3 в іпотеку Банку передала квартиру № 107, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ. вул. Чичеріна, буд. 108 (а.с.19-22).

Також, на виконання умов кредитного договору, між Акціонерним страховим товариством «Вексель» та ОСОБА_3 було укладено договір страхування на строк дії до 27 червня 2027 року на страхову суму 102010 грн., відповідно до умов якого обєктом страхування є майнові інтереси, повязані з життям, здоровям та працездатністю застрахованої особи, що підтверджується страховим полісом № 0081218 (а.с.33-34), а також договір добровільного страхування майна № 206-0670/06 ДНФ (а.с. 35-36).

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

ОСОБА_3 виконувала умови кредитного договору, що підтверджується платіжними квитанціями (а.с.77-157).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, в редакції, яка діяла на час укладання договору, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладання договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України, в редакції, яка діяла на час укладання договору, передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору відображається також у можливості наданій сторонам визначати умови та принципи такого договору.

Згідно зі ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що кредитний договір не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів» та порушує постанову Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а також, кредитний договір, через значну кількість несправедливих умов по відношенню до позивача, як споживача є в цілому несправедливий та в своїх умовах порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача. Також, у відповідності до ст. 230 ЦК України, такі дії розцінюються, як введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення для правочину. У звязку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою діяльністю. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» така обставина розглядається як несправедливість умов договору, тому кредитний договір повинен бути визнаний недійсним.

Проте, дані ствердження ані позивачем ані її представником у відповідності до ст. ст. 57-60 ЦПК України не доведені належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Правочин який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору та, на думку суду, передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб.

Разом з тим, судом не було встановлено наявності в діях банку та в умовах оскаржуваних договорів будь-яких порушень прав споживача, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Посилання представника позивача на те, що Банком всупереч п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору не повідомлено позивача в письмовій формі про орієнтовану сукупну вартість кредиту є безпідставними, спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається із заяви анкети, своїм підписом позивач засвідчила, що ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк і відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. Зміст умов кредитування зрозумілий.

Підпис позичальника є достатнім підтвердженням отримання у письмовій формі та повного розуміння інформації про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, видів, предметів та вартості супутніх послуг, особливостями кредиту, його перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а також всієї інформації надання якої вимагає чинне законодавство України.

Отримання позивачем всієї інформації про умови кредитування підтверджується також платіжним календарем, який особисто підписаний ОСОБА_3 в якому міститься детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту на весь період кредитування.

Тобто, підписуючи кредитний договір, та платіжний календар, позивач підтвердила факт ознайомлення з елементами вартості кредиту, які вона повинна сплатити по договору та умовами кредитування в іноземній валюті. Укладеним договором чітко визначено умови надання кредиту та його погашення, тому позичальник ознайомлений з усіма умовами кредиту. До банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору позивач не зверталася.

Згідно п. п. 15, 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

При цьому, як встановлено в ході судового розгляду оскаржуваний кредитний договір між банком та ОСОБА_3 укладено 26.06.2006 року.

В той час як Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, а тому посилання позивача на порушення його прав як споживача при укладенні договору є безпідставними.

Щодо посилання позивача на порушення при укладенні та виконанні договору вимог чинного законодавства України щодо валюти кредитування, суд зазначає наступне.

Зобов'язання згідно зі ст. 524 ЦК України має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 вказаного Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього ж Декрету..

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Пункт 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що згідно з статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 (№ 3024-VI) «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Разом з тим, в абзаці третьому частини першої ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Розглядаючи наведені доводи позивача, суд виходить із закріпленого статтею 58 Конституцій України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

При цьому суд зауважує, що норми Закону щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тобто після укладення та погодження усіх істотних умов оспорюваних правочинів, а тому вважає, що з даних підстав відсутні передбачені законом підстави для визнання правочинів недійсними.

Посилання як на дискримінаційність для позичальника умов договору в частині валюти кредиту доларів США суд вважає необґрунтованими, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Крім того у Анкеті-заяві на отримання кредиту від 07.06.2006 року ОСОБА_3 сама зазначила суму кредиту у доларах США.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач ввів його в оману, слід зазначити таке.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивач належними та допустимими доказами не довів наявність умислу ввести її в оману відповідачем, тому вказаний довід позову є безпідставним.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частинами ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору № 014/0991177/3101/74 від 26 червня 2006 року недійсними.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про недійсність договору іпотеки № 014/3101/099177 від 27.06.2006 року та застосування наслідків недійсності правочину, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається із тексту оспорюваного договору іпотеки, він містить вичерпну інформацію щодо його сторін, а також щодо розподілу їхніх прав та обовязків. Будь-яких належних, обґрунтованих та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ст. 215 ЦК України для визнання договору недійсним, ані позивачем ані її представником надано не було. За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Оскільки договір іпотеки оспорюється позивачами виключно з посиланням на ст. 548 ЦК України, то дані позовні вимоги є похідними від вимог про визнання кредитного договору недійсним, а тому також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, а вона звільнена від оплати судових витрат, суд вважає що судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 192, 293, 204, 207, 215, 216, 230, 524, 525, 526, 530, 533, 548, 626, 627, 628, 638, 1046,1047, 1049, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про іпотеку», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», третя особа Головне управління у справах захисту прав споживачів про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т. О. Дубіжанська