Справа № 761/3136/16-ц
Провадження № 2/761/3500/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого - судді Маліновської В.М.

при секретарі - Кріт І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів недійсними, поділу майна шляхом визнання права власності на частку майна та стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_1 (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (Відповідач-1) про встановлення факту, що має юридичне значення та поділ майна подружжя (а.с.5-7 т.1).

09.08.2016 року позивачем через канцелярію суду подано заяву, в якій вона просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, та заборонити Відповідачу вчиняти дії щодо відчуження вказаної квартири (а.с.194-195 т.1). Ухвалою суду від 10.08.2016р. заяву позивачка ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2, заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.198-199 т.1).

В судовому засіданні 12.09.2016р. за клопотанням представника Відповідача було допитано ОСОБА_4 (а.с.246-247 т.1), який протокольною ухвалою суду від 12.09.2016р. долучено до участі у справі в якості співвідповідача (Відповідач-3).

В судовому засіданні 13.10.2016р. за клопотанням Позивачки до участі у розгляді справи залучено ОСОБА_3 у якості співвідповідача (Відповідач-2).

Свої позовні вимоги з урахуванням уточнень (а.с.190-191 т.1) та заяви про збільшення позовних вимог (а.с.1-5 т.2) Позивачка обґрунтовувала тим, що з 10.09.1982р. по 04.03.1999р. вона разом з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу у 1999 році, Позивачка та Відповідач-1 у зв'язку із налагодженням відносин, продовжили проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, проте повторну реєстрацію шлюбу між собою не здійснювали. Під час періоду спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано за спільним сином сторін - ОСОБА_3 Оскільки спірний автомобіль, придбавався за спільні Позивача та Відповідача-1 кошти з метою використання його Відповідачем-1, Відповідач-2 ніколи спірним автомобілем не користувався, грошові кошти на його придбання не витрачав, а лише формально вписаний в договір купівлі-продажу автомобіля як покупець, а тому такий договір слід визнати удаваним в частині покупця. Як стало відомо Позивачці у серпні 2016 року відбулось відчуження спірного автомобіля та спірної квартири на користь батька Відповідача-1 - ОСОБА_4 з метою унеможливлення виконання рішення суду, в зв'язку з цим вказані договори підлягають визнанню недійсними з підстав їх фіктивності, адже вони укладались без мети створення правових наслідків обумовлених договором для Відповідача-3, і жодних фактичних наслідків для нього не створив. Позивачка з інформаційної довідки експерта оцінювача ОСОБА_6 ТОВ «Гарант Преміум Плюс» визначила вартість спірного автомобіля у розмірі 669 265,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, Позивачка просила: 1) встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004р. по 14.06.2014р.; 2) визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, укладений 21.06.2013р., згідно якого покупцем визначений ОСОБА_3, удаваним в частині покупця; 3) визнати автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; 4) визнати покупцем автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за договором купівлі-продажу, укладеним 21.06.2013р. - ОСОБА_2; 5) визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, укладений у серпні 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним у зв'язку з його фіктивністю; 6) визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11.08.2016р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 435 - недійсним; 7) поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2; 8) визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; 9) визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; 10) визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; 11) стягнути з ОСОБА_2 334 632,50 грн. в якості грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

ОСОБА_2 подав суду заперечення на позовну заяву (а.с.56-60 т.1), в яких зазначив, що дійсно він з 10.09.1982р. по 04.03.1999р. перебував у зареєстрованому шлюбі з Позивачкою. За спільною згодою, у зв'язку з різними поглядами на майбутнє подружнє життя, та постійними конфліктними ситуаціями, що виникали на ґрунті малого приділення уваги Позивачці Відповідачем у 1999 році сторони розлучились. Так як після розлучення Відповідачу нікуди було переїжджати з трикімнатної квартири АДРЕСА_3, яка належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях Позивачу, Відповідачу та їх сину ОСОБА_3, між Сторонами була досягнута домовленість про можливість проживання Відповідача у вказаній квартирі до вирішення останнім житлового питання шляхом купівлі житла за власні кошти, а в свою чергу Відповідач після переїзду до новопридбаного житла не буде претендувати на АДРЕСА_3 та офіційно відмовиться від неї на користь Позивача або ж ОСОБА_3 В період з 1999 року по 2013 рік Відповідач проживав у вказаній квартирі, де і проживала Позивачка, але без введення з останньою спільного господарства, планування спільного бюджету, без наявності спільних прав та обов'язків подружжя, які пов'язані спільним сімейним побутом, що живуть однією сім'єю. Будучи інтелігентними людьми Відповідач та Позивач серед кола своїх друзів та знайомих, а також близьких та рідних не показували, що не є подружжям, тобто інколи проводили час разом в колі рідних та друзів за святковим столом на днях народженнях, але не більше. Про такі відносини між Відповідачем та Позивачем знав лише їх син ОСОБА_3 В період часу з 1999 року по 2006 рік Відповідач з отриманої ним заробітної плати, відклав кошти для купівлі квартири, таким чином збираючи необхідний першочерговий внесок на отримання житла в кредит. Так у лютому 2007 року до Відповідача надійшла вигідна пропозиція про можливість його участі у Фонді фінансування будівництва відповідно до правил Фонду фінансування будівництва за програмою АТХК «Київміськбуд», та 22.02.2007р. укладено Договір № 52955 про участь у Фонді фінансування будівництва. В період 2007-2008рр. Відповідачем на рахунок АКБ «Аркада» з метою виконання вказаного договору було перераховано 797 492,42 грн., що є коштами, які належать Відповідачу особисто за рахунок отриманих як заробітна плата грошових коштів та коштів отриманих в кредит. Так, відповідно до договору позики № 12 Відповідач отримав 100 000,00 грн. як позику строком на 20 років та зобов'язаний був надати ДАХК «Артем» документи на підтвердження використання позики за призначенням - купівлі квартири з подальшим укладенням договору застави такої квартири на випадок припинення трудових відносин з Позичальником і відсутності можливості повернення договору позики. В подальшому між Відповідачем та АКБ «Аркада» 11.06.2008р. було укладено Договір № 52955 про уступку майнових прав відповідно до якого Відповідач приймає від банку майнові права на об'єкт інвестування однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною вартістю 797 492,42 грн. 13.03.2009р. завершилось будівництво будинку по АДРЕСА_1 та забудовником АТХК «Київміськбуд» згідно з актом прийому-передачі було передано у власність Відповідачу вказану квартиру, та згодом отримано свідоцтво про право власності. На виконання умов договору позики 13.05.2009р., укладено договір застави відповідно до якого предметом застави є квартира АДРЕСА_1, а строк застави діє до 31.12.2027р. Станом на 01.04.2016р. непогашена Відповідачем сума позики складає 40 607,00 грн. Окрім того, Відповідачем особисто були прийняті міри щодо ремонту та облаштування АДРЕСА_1. Всі будівельні матеріали, меблі та техніка придбавались виключно Відповідачем за власні кошти, сам же ремонт квартири з метою економії грошових коштів здійснювався найманими за усною домовленістю робітниками. Фактичний переїзд на нове місце проживання відбувся у 2013 році. На виконання умов досягненої між Позивачем та Відповідачем усної домовленості у 1999 році, Відповідач 1/3 своєї частки квартири АДРЕСА_3, що є спільною сумісною власністю передав у власність ОСОБА_3, що є спільним сином сторін. Крім цього з метою подальшого усунення конфліктних ситуацій з Позивачем, Відповідачем оформлено і право власності на автомобіль, що належить Відповідачу на ОСОБА_3

Позивачка подала до суду додаткові письмові пояснення (а.с.214-216 т.1, а.с. 76-77 т.2, 90-91 т.2), в яких зокрема звернула увагу суду на той факт, що в договорі № 52955 від 22.02.2007р. з АКБ «Аркада» та Додаткових угод до нього в графі адреси та реквізити сторін вказано контактні телефони Позивачки: робочий (НОМЕР_4) і мобільний (НОМЕР_5), в зв'язку з тим, що вона вирішувала всі організаційні питання по будівництву, що вказує на спільне з відповідачем інвестування, що було б неможливо без ведення спільного сімейного побуту. В Додатку до Договору купівлі-продажу № 02.08/ВИ від 03.08.2012р. в графі «Получатель» поруч з ПІБ Відповідача вказано також: НОМЕР_6 ОСОБА_1., тобто номер телефону та ім'я Позивачки, що також є підтвердженням спільного з Відповідачем замовлення меблів, що вказує на спільне облаштування спірної квартири. Окрім того, Продавцем за вказаним договором є ОСОБА_9, якого Позивачка просила викликати як свідка в судове засідання, та надала свої докази співпраці з цим підприємцем по замовленню меблів. Щодо тверджень Відповідача1, що він виключно за свої кошти інвестував спірну квартиру, Позивачка зазначила, що довідка про доходи Відповідача1 за період з 2006 по 2016рр. немає жодного відношення до інвестування квартири після другого півріччя 2008 року. Окрім того, Позивачка також працювала, а не відпочивала і заробляла кошти, які витрачала на утримання сім'ї, а також на інвестування та облаштування квартири. Також, договір застави спірної квартири наданий Відповідачем є вочевидь підробленим, оскільки в жодній заставі вказана квартира не знаходиться, що підтверджується матеріалами справи. 28.07.2009р. сторони придбали автомобіль легковий «Mercedes-Benz E240», який зареєстрували на Відповідача, але в графі «Особливі відмітки» зазначено: «має право керувати ОСОБА_1, ОСОБА_3.», що також підтверджує факт проживання спільною родиною та добрими подружніми відносинами. Крім того, Позивачка зауважила, що за весь період спільного проживання сторони вели спільний бюджет з якого і витрачали кошти на придбання продуктів харчування, одягу, оплати комунальних послуг, подорожей, відпочинку, відвідування свят. Відповідач-1 надавав Позивачці кошти готівкою для ведення спільного бюджету, а після оформлення пенсії у 2013 році частину коштів на оплату житлово-комунальних послуг, придбання продуктів харчування і інше, перераховував на картку.

У дати судового засідання, яке проводилось у даній справі, сторони надавали свої пояснення щодо спору, а також були допитані свідки.

При цьому у судове засідання, призначене на 26.12.2016р. сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак Позивачка подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, в якій позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі (а.с.89 т.2), та таку ж заяву було подано представником Відповідача1, в якій він заперечував щодо позову (а.с. 88 т.2). Від відповідача-2 - ОСОБА_3 на адресу суду надійшла заява, в якій просив розглядати справу без його участі, зазначив, що з позовом ознайомлений, заперечень не має (а.с.70 т.2). Відповідач3, будучи належним чином повідомленим, до суду не з'явився, причини неявки не повідомив.

З урахуванням наведеного судом проведено розгляд справи 26.12.2016р. за відсутності осіб, які не з'явились на підставі наявних у справі доказів.

Повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 254 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до статті 235 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача та відповідача-1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю та поділу майна шляхом визнання права власності на частку майна та стягнення грошової компенсації, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Судом встановлено, що 10.09.1982р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Шевченківської районної державної адміністрації було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 10.09.1982р. зроблено запис за № 1016, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 від 30.08.1994р. «Повторно». Після укладення шлюбу прізвища сторін визначено: чоловіка «ОСОБА_2», дружини - «ОСОБА_1» (а.с.18 т.1).

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8, виданим Дніпровським відділом ЗАГС 17.09.1983р. (а.с.15 т.1).

04.03.1999 року шлюб між сторонами було розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 04.03.1999р. зроблено запис за № 82, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_9, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва 04.03.1999р. Прізвища сторін після розірвання шлюбу: громадянина - «ОСОБА_2», громадянки - «ОСОБА_1» (а.с.19 т.1).

За час шлюбу сторонами в спільну сумісну власність набуто квартиру АДРЕСА_3, яка на праві спільної сумісної власності зареєстрована за ОСОБА_10, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 30.07.1998р., виданим Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації згідно розпорядження (наказу) від 30.07.1998р. № 1871, зареєстровано в БТІ та записано у реєстрову книгу за № 2795 10.08.1998р. (а.с.61-62 т.1).

Згідно довідки Комунального підприємства «Куренівське Подільського району міста Києва» № 323 від 03.04.2015р., встановлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 20.12.1994р., знято з реєстраційного обліку 22.07.2014р. та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1), що також підтверджується довідкою «Перший український експертний центр» № 224 від 09.08.2016р. (а.с.51 т.2).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 29.05.2009р. на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 18.05.2009р. № 740-С/КІ (а.с.50 т.1, 101 т.1), що також підтверджується довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 28.04.2016р. № 5472 (И-2016) (а.с.49 т.1).

Судом встановлено, що 22.02.2007р. між ОСОБА_2 (Довіритель за договором) та Акціонерним комерційним банком «Аркада» (Банк за договором) було укладено Договір № 52955 про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами якого Довіритель на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва за програмою АТХК «Київміськбуд», затверджених рішенням Правління АКБ «Аркада» (протокол № 5 від 31.01.2007р.), дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов'язання виконувати правила ФФБ, передає кошти Банку в управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлення обмеження щодо окремих дій Банку з управління цими коштами, а Банк приймає кошти в управління, зараховує кошти на рахунок ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеному Правилами ФФБ та цим Договором (а.с.63-68 т.1).

В подальшому між ОСОБА_2 та АКБ «Аркада» були укладені Додаткові угоди від 30.10.2007р. (а.с.69-70 т.1), від 25.12.2007р. (а.с.71 т.1.) до Договору № 52955 про участь у Фонді фінансування будівництва від 22.02.2007р.

На виконання умов Договору № 52955 про участь у Фонді фінансування будівництва від 22.02.2007р. Відповідачем внесено на розрахунковий рахунок АКБ «Аркада» грошові кошти в загальній сумі 812 938,28 грн., що підтверджується відповідними прибутковими касовими ордерами та платіжними дорученнями (а.с.72-81 т.1, 84 т.1, 86-89 т.1).

На підставі заяви ОСОБА_2 від 24.05.2007р. (а.с.91 т.1) згідно протоколу ДАХК «Артем» від 29.05.2007р. № 192 постановлено виділити ОСОБА_2 безпроцентну позику в розмірі 100 000,00 грн з терміном погашення протягом 20 років (а.с.90 т.1).

Так, 29.07.2007 року між ДАХК «Артем» та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 12, за умовами якого Позикодавець надає Позичальнику безвідсоткову позику в сумі 100 000,00 грн. для придбання квартири, а Позичальник повертає позику до 2027 року (а.с.92-93 т.1).

Відповідно до довідки ДАХК «Артем» від 06.05.2016р. № Ц56-1202 непогашена сума позики станом на 01.04.2016р. складає 40 607 грн. (а.с.102 т.1).

11 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Аркада» було укладено Договір № 52955 про уступку майнових прав, за умовами якого Банк уступає Довірителю, а Довіритель приймає від Банку майнові права на об'єкт інвестування: квартира АДРЕСА_1, кількість кімнат - 1, загальна площа за проектом - 64,85 кв.м., вартість - 797 492,45 грн., закріплений за Довірителем на підставі Договору про участь у ФФБ (а.с.94 т.1).

13 березня 2009 року на підставі Акту прийому-передачі квартири інвестору АТХК «Київміськбуд» передав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.95-98 т.1).

13 травня 2009 року між ОСОБА_2 та ДАХК «Артем» укладено договір застави, згідно якого заставодержатель маж право у випадку невиконання Заставодавцем своїх зобов'язань за Договором позики № 12 від 29.07.2007р., одержати задоволення за рахунок заставленого майна: АДРЕСА_1 загальною площею 65,80 кв.м., переважно перед іншими кредиторами (а.с.99-100 т.1). Вказаний договір у встановленому законом порядку щодо заставного майна нотаріально не укладався, не реєструвався і обтяження не встановлювались.

З Довідки про доходи, виданої ДАХК «Артем» від 29.04.2016р. № 01-1196 вбачається, що ОСОБА_2 було нараховано та виплачено з 01.01.2006р. по 31.12.2006р. доходу в загальній сумі 65 953,11 грн., з 01.01.2007р. по 31.12.2007р. - 74 731,39 грн., з 01.01.2008р. по 31.12.2008р. - 81 034,03 грн., з 01.01.2009р. по 31.12.2009р. - 92 489,24 грн. тощо (а.с.103 т.1).

Відповідач зазначив, що інвестування квартири здійснював самостійно з власних грошових коштів, які отримав та накопичив з заробітної плати з урахуванням суми наданої позики, зауважив, що на час укладення договору інвестування з Позивачкою лише проживав у спільній квартирі АДРЕСА_3, проте фактично у шлюбних відносинах не перебував, спільного господарства та бюджету сторони не мали.

Окрім того, Відповідач зазначив, що в подальшому купівлю меблів та облаштування квартири АДРЕСА_1 він здійснював самостійно та за власний кошт, на підтвердження чого надав Договір купівлі-продажу меблів № 02.08/ВМ від 03.08.2012р., укладеного між ОСОБА_2 та ФЛП ОСОБА_11 (а.с.104-108 т.1), товарний чек № 03-08 про сплату передоплати за договором № 02.08/ВМ в сумі 23 000,00 грн. (а.с.109 т.1), ескізи меблів (а.с.110-112 т.1), Договір купівлі-продажу меблів від 23.10.2012р., укладений між ОСОБА_2 та ТОВ БВФ «АИС Медесан» (а.с.114-118 т.1), Доповнення № 1 до договору купівлі-продажу від 10.2012р. (а.с.113 т.1), Доповнення № 2 до договору купівлі-продажу від 10.2012р. (а.с.119т.1), ескізи меблів (а.с.120-124 т.1), квитанції до прибуткового касового ордера № 0709 від 09.07.2012р. (а.с.125 т.1), № 0620 від 20.06.2012р. (а.с.126 т.1), рахунок-фактура № 0620 від 20.06.2012р. від ФОП ОСОБА_12 (а.с.127 т.1), Акт № 1 здачі-приймання матеріалів від 09.07.2012р. (а.с.128 т.1), Договір на поставку та виконання робіт № 0620 від 20.06.2012р., укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_12 (а.с.129-131 т.1).

При цьому Позивачка вказувала, що вона спільно з Відповідачем1 приймала участь як в будівництві квартири, так і в її облаштуванні, хоча договори укладались на ім'я Відповідача-1, про що надала наявні в неї докази і зазначала, що всі документи, які б підтверджували її позицію, залишились у Відповідача1.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя (ст. 36 СК України).

Разом з тим, положеннями ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 12.12.2012р. у справі № 6-148цс12.

На підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю, ведення спільного бюджету у період з 01.01.2004р. по 14.06.2014р. Позивачкою надано листи щодо погодження попередніх ескізів меблів, адресовані Позивачці та ОСОБА_2 (а.с.28-30 т.1), запрошення обох сторін на весілля (а.с.32-33), фотографії зі сторінки ОСОБА_2 з соціальної мережі (а.с.33-37 т.1), фотографії з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом відвідували день народження та весілля друзів та знайомих, разом святкували день народження один одного, спільно відпочивали тощо (а.с.139-167 т.1), виписки з картки ПАТ «Приватбанк», на яку ОСОБА_2 перераховував Позивачці грошові кошти для ведення спільного бюджету для придбання продуктів харчування, сплати житлово-комунальних послуг тощо (а.с.92-111 т.2).

Водночас, з Договору № 52955 про участь у Фонді фінансування будівництва від 22.02.2007р., Додаткових угод до нього та Договору № 52955 про уступку майнових прав від 11.06.2008р., вбачається, що в розділі «Адреси та реквізити сторін» як телефони для зв'язку з ОСОБА_2 визначені телефонні номери, якими користується Позивачка, як особисто, так і за місцем її роботи: НОМЕР_5, НОМЕР_4, що підтверджується замовленням на надання послуг стільникового мобільного зв'язку від 13.12.2006р. (а.с.223-224 т.1), рахунками на сплату послуг стільникового зв'язку по тел. НОМЕР_2 (а.с.225-228 т.1), довідками по розрахункам Укртелеком по тел. НОМЕР_4 за період з лютого 2007р. по червень 2008р. (а.с.229-238 т.1).

Також, в замовленні № б/н Додаток № 1 до Договору купівлі-продажу від 10.2012р. зазначено в графі «Контакти отримувача» телефонний номер Позивачки: ОСОБА_1.

Окрім того, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, повідомила суду, що вона живе в одному будинку (АДРЕСА_3), але в різних під'їздах з Позивачкою та ОСОБА_2, з якими вона познайомилась, коли вигулювали собак ще у 2011 році. Свідок бачила сторін, коли вони разом приїздили на машині, разом йшли з сумками, вигулювали двох маленьких собак тощо. Десь у 2013-2014рр., свідок точно не пам'ятає, ОСОБА_2 пропав і з собаками гуляла Позивачка. Про купівлю квартири свідку нічого не відомо, у квартирі Позивачки та Відповідача, коли вони жили разом, свідок не була.

Свідок ОСОБА_3 (син сторін, Відповідач2) в судовому засіданні повідомив суду, що він є сином Позивачки та ОСОБА_2 Десь років 10 тому свідок перестав проживати з батьками, в подальшому створив власну родину і переїхав за іншим місцем проживання. Весь період часу батьки проживали разом, десь 2 роки тому батько повідомив, що бажає жити окремо. У квартирі батьків по АДРЕСА_3 свідок бував часто, десь чотири рази на тиждень та підтвердив, що батьки жили як нормальна повноцінна сім'я, все було спільно. Відомо, що батьки придбали квартиру на АДРЕСА_1, планували зробити там ремонт і здавати в оренду, щоб частково повернути витрачені кошти. Ремонт у спірній квартирі батьки робили разом. Відомо, що на даний час батько проживає в квартирі на АДРЕСА_1. У 2015 році батько переписав на ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_3, оскільки він його син. Автомобіль Мерседес батько купив у 2014 році одразу на ім'я свідка, жодних умов з цього приводу батько не висував. Зараз свідок їздить на автомобілі, що зареєстрований у 2014 році на ім'я батька, а той автомобіль, який зареєстрований на свідка - використовує батько.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначила, що знає Позивачку з дитинства, разом навчались у школі, дружать близько 50 років. ОСОБА_2 знає з 1979р., оскільки він був інструктором з керування транспортними засобами на курсах, які свідок відвідувала разом з Позивачкою. Свідок бувала часто в квартирі сторін по АДРЕСА_3, дружили завжди. Зазначила, що Відповідач дуже комунікабельна людина, в тому числі міг спілкуватись з іншими жінками, але Позивачка завжди вибачала йому. До 2014 року сторони жили разом. Свідку відомо, що сторони разом придбали квартиру по АДРЕСА_1, саме Позивачка вкладала великі власні сили на ремонт квартири, вона обирала і будівельні матеріали, і меблі.

Свідок ОСОБА_15 повідомила суду, що знає Позивачку зі шкільних років через свою сестру. Тісно почала спілкуватись зі сторонами у 2001р., коли прибирала в їх квартирі АДРЕСА_3. Прибирала у вказаній квартирі свідок десь в 2001р., 2002рр., бачила речі сторін біля ліжка, знає, що вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. Потім через певний час свідок приїхала до сторін в гості, у них вже були собаки. Десь у 2010 році в останнє бачила і Позивачку, і Відповідача в квартирі на АДРЕСА_3. На думку свідка, сторони жили однією сім'єю, вели спільне господарство. Про придбання квартири на АДРЕСА_1 знала з розповідей Позивачки, проте там не була. У 2015 році зустрілась з Позивачкою на відпочинку, яка розповіла їй, що вона розлучилась.

Свідок ОСОБА_16 повідомила суду, що знає сторін з 1982р., до теперішнього часу навіть не знала, що сторони розлучились, про що дізналась у 2014 році від Позивачки, коли була з нею на відпочинку. Раніше, часто їздили відпочивати на пікніки із ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Свідок бувала в квартирі на АДРЕСА_3, сторони разом жили, разом відпочивали, працювали, вели спільний побут до 2014 року. Розмови про придбання квартири були ще у 2006р. Роки 2-2,5 тому ОСОБА_2, ОСОБА_1, свідок та інші особи ходили разом в кафе на Контрактовій, потім пізніше ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_2 пішов проживати окремо у квартиру на АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_4.(батько Відповідача1, Відповідач3) в судовому засіданні зазначив, що він з дружиною рідко ходили в гості до Позивачки та Відповідача. Десь 10 років тому померла дружина свідка, потім свідок приходив в гості до сторін та бачив, що подружжя проживали окремо по різних кімнатах, у кожного своє ліжко, свій телефон, з приводу розподілу грошей між сторонами свідку не відомо. Про те, що сторони офіційно розлучились, а Позивачка змінила прізвище «ОСОБА_1» свідок дізнався десь 7 років тому.

Враховуючи вищевикладене, оскільки Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження її спільного проживання разом з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004р. по 14.06.2014р., зокрема на підтвердження ведення сторонами спільного господарства та бюджету, планування спільного відпочинку, виконання взаємних прав та обов'язків, що притаманні подружжю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Доказів зворотного суду не надано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення передбачені і в ч.ч. 3,4 ст. 368 Цивільного кодексу України, в яких зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Позивачка зазначила, що в період спільного проживання з Відповідачем-1 ними за спільні кошти був придбаний зокрема автомобіль Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який 21.06.2013р. за спільним рішенням сторін був зареєстрований на ім'я сина сторін - ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10, виданим ВРЕР № 12 УДАІ ГУМВС України в м. Києві, з правом користування ОСОБА_2 (а.с.6-7 т.2), відтак договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, укладений 21.06.2013р., слід визнати удаваним в частині покупця - ОСОБА_3 та визнати покупцем за вказаним договором - Відповідача-1 - ОСОБА_2 Додатково вказала, що відповідний автомобіль було придбано за 45 тис. доларів США, що на дату придбання 21.06.2013р. складало 359 550,00 грн., в той час як доходи ОСОБА_3 за період з 2001 по 2013р. склали 101 964,75 грн., що підтверджує його неспроможність даного придбання, на підтвердження чого надала індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_3 (а.с.78-81 т.2).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, був придбаний ОСОБА_3 у ОСОБА_17 на підставі довідки-рахунку ТОВ «Захід-Авто Трейд» від 19.06.2013р. серія ААВ № 070547, в якій визначено вартість вказаного автомобіля у розмірі 80 000,00 грн. (а.с.63-66 т.2).

Разом з тим, згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Разом з тим, Позивачкою не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження того, що автомобіль Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 дійсно був придбаний за спільні кошти Позивачки та ОСОБА_2 в розмірі 45 000,00 доларів США, та зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 з метою приховання договору купівлі-продажу вказаного автомобіля згідно якого покупцем було визначено ОСОБА_2

Серед іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що Позивачка просила суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, укладений 21.06.2013р., згідно якого покупцем визначений ОСОБА_3 удаваним в частині покупця, в той час як фактично правочин щодо купівлі-продажу вказаного автомобіля було вчинено 19.06.2013р., на підставі довідки-рахунку ТОВ «Захід-Авто Трейд» від 19.06.2013р. серія ААВ № 070547, а 21.06.2013р. було проведено державну реєстрацію вказаного автомобіля на ім'я ОСОБА_3 та видано останньому Свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу. Жодних правочинів, датованих 21.06.2013р. щодо купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 здійснено не було, тому з урахуванням ч. 1 ст. 11 ЦПК України згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання договору купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, укладеного 21.06.2013р., згідно якого покупцем визначений ОСОБА_3 удаваним в частині покупця, - не підлягають задоволенню.

Серед іншого, Позивачка просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, укладений у серпні 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним у зв'язку з його фіктивністю.

Судом встановлено, що 16 серпня 2016 року ОСОБА_3 (Продавець за договором, Відповідач2) та ОСОБА_4 (Покупець за договором, Відповідач-3) уклали договір купівлі-продажу № 8046/2016/012586 транспортного засобу, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність покупця автомобіль Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.60 т.2).

Позивачка зазначила, що Відповідач-1, коли дізнався, що Позивачка має намір збільшити розмір позовних вимог, почав психологічний тиск на сина - ОСОБА_3 та наполягав, щоб він перереєстрував вказаний автомобіль на батька Відповідача-1 - ОСОБА_4 (Відповідач3), мотивуючи це тим, що автомобіль не є власністю Відповідача-1 і той повинен виконати його розпорядження.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно Постанови Верховного Суду України від 21.01.2015р. у справі № 6-197цс14 визначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Позивачкою не надано доказів на підтвердження вчинення з боку Відповідача-1 психологічного або будь-якого іншого тиску з боку останнього на власника автомобіля Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та власного сина - ОСОБА_3.(Відповідача2) з метою примусити останнього перереєструвати автомобіль Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4.(Відповідач3), та на підтвердження наявності умислу у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при укладенні договору купівлі-продажу від 16.08.2016р. та відсутності наміру створення правових наслідків, тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що в період фактичного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на ім'я ОСОБА_2 було придбано автомобіль Mercedes-Benz E240, 2002 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_11, реєстраційний номер НОМЕР_3, дата реєстрації 28.07.2009р., з правом керування ОСОБА_1, ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12, виданим ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві (а.с.17, 244 т.1), що в зв'язку із встановленням факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004р. по 14.06.2014р. дає право Позивачці на визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю сторін та на поділ зазначеного майна в порядку визначеного чинним законодавством або за домовленістю сторін, проте таких позовних вимог Позивачкою не заявлено.

Щодо позовних вимог в частині визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 11.08.2016р. між ОСОБА_2 (Відповідач1) та ОСОБА_4.(Відповідач3), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 435, - недійсним та визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, права власності на 1/2 частину вказаної квартири, суд виходить з наступного.

Судом достовірно встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано Позивачкою та Відповідачем-1 під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства та спільного бюджету, тому вона є спільною сумісною власністю сторін.

Обставини, що зазначені відповідачем на заперечення позовних вимог у вказаній частині не доводять того, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності та спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні встановлено, що під час розгляду справи 11.08.2016р. ОСОБА_2 (Відповідач1) подарував квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,8 кв.м., житлова 27,6 кв.м., своєму батьку(Відповідачу3) - на підставі договору дарування від 11.08.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Наталією Вікторівною та зареєстрованого в реєстрі за № 435, номер запису про право власності 15909570, дата державної реєстрації 11.08.2016р. (а.с.40 т.2), що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65845795 від 15.08.2016р., з якої також вбачається, що відомості по зазначеній квартирі в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зокрема щодо реєстрації договору застави від 13.05.2009р. - відсутні (а.с.208-209 т.1).

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.».

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_2.(Відповідач1) та ОСОБА_4.(Відповідач3) від 11.08.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 435, в частині дарування 1/2 частини квартири, що в порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить останній на праві власності.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів недійсними, поділу майна шляхом визнання права власності на частку майна та стягнення грошової компенсації підлягає частковому задоволенню - шляхом встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004р. по 14.06.2014р., визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 11.08.2016р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 435, недійсним в частині дарування 1/2 частини квартири та визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільно нажитого майна право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 441,20 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог (551,20грн. + 6 890,00грн.).

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 3, 21, 36, 60, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 217, 234, 235, 368 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів недійсними, поділу майна шляхом визнання права власності на частку майна та стягнення грошової компенсації, - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004р. по 14.06.2014р.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №435, в частині дарування 1 / 2 частини квартири.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільно нажитого майна право власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі на загальну суму 7 441,20грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: