Справа № 209/2863/16-ц
Провадження № 2/209/1407/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Решетник Т.О.,

за участю секретаря - Шаповал А.В..,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Дніпродзержинська державна Нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 13 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4 за реєстровим №1-14.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він, ОСОБА_3 з 2008 року хворіє цукровим діабетом, є одинокою людиною, неодружений, проживає та зареєстрований у житловому будинку № 158 по 2-му провулку Алчевського в м.Дніпродзержинську. Будинок належав ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 19.12.2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5 На початку 2014 року в силу своєї хвороби він ледве почав рухатися, його стан здоров'я був запущеним, тому він був прикованим до ліжка, йому терміново потрібна була операція. Зазначив, що у жовтні 2014 року йому в центрі зайнятості дали телефон соціального працівника ОСОБА_2 Володимирівни, якій він зателефонував та зустрівся. Відповідач ОСОБА_2 запропонувала йому свою допомогу, пообіцяла його положити до лікарні, оформити групу інвалідності та надавати йому всіляку допомогу, як хворій людині, привозила йому продукти. Стан здоровя ОСОБА_3 на той час погіршився, ноги перестали ходити, і він запропонував ОСОБА_2 зробити заповіт. В зв'язку з чим, 13 січня 2015 року відповідач найняла таксі та зі своїм співмешканцем відвезла ОСОБА_3 до нотаріуса, де він підписав договір, вважав що підписує договір довічного утримання, оскільки саме за нього йшлася мова. Після підписання договору відповідачка разом зі своїм співмешканцем вселилися до будинку та допомагали йому, також почали приносити до будинку спиртні напої, ОСОБА_3 був у пригніченому стані, почав з ними пиячити. Стан здоровя у літку 2015 року погіршився, в зв'язку з чим відповідачка ОСОБА_6 до лікарні, де йому була проведена операція на нозі. Знаходився в лікарні як бомж. Відповідачка не дбала про ОСОБА_3Д, не приходила, їжу не приносила. Зараз взагалі припинила надавати йому допомогу. Забрала всі медичні документи, довідку МСЕК, на прохання ОСОБА_3 повернути не реагує, обіцяє отримувати по ним інсулін, але не інсуліну, не документів. На початку липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса, ОСОБА_4 до якого його возила відповідачка, який надав йому копію договору для ознайомлення, таким чином він дізнався, що підписав договір купівлі-продажу замість договору довічного утримання. Крім того, позивач ОСОБА_3 зазначив, договір купівлі-продажу вчинив внаслідок помилки про юридичні наслідки договору, оскільки він не мав близьких родичів, а в силу поганого стану та термінової медичної допомоги, та за станом здоров'я потребував стороннього догляду, зараз як наслідок його хвороби є інвалідом першої групи, тому, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, він мав на меті договір довічного утримання; кошти за цим договором не отримував; процедура підписання договору у нотаріуса зайняла не більше 5-и хвилин, крім того при підписанні вказаної угоди він погано себе почував, знаходився в жахливому хворобливому стані.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання зявився, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Також надав суду пояснення про те, що гроші за будинок від відповідачки ОСОБА_2 він не отримував, усі витрати по нотаріальному оформленню договору купівлі-продажу сплачувала ОСОБА_2 Вважає, що договір купівлі-продажу вчинив внаслідок помилки, оскільки його волевиявлення було спрямовано на укладання з ОСОБА_2 договору довічного утримання.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_1, в судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання зявилася, позов не визнала в повному обсязі. Також надала суду пояснення про те, що вона є соціальним працівником та отримує заробітну плату у розмірі 1500-1600 гривень, оформлюючи документи у відповідний службах, вона називалася невісткою позивача. Відповідач пояснила суду, що під час перебування позивача у лікарні, вона через день відвідувала його після обіду, а також у вихідні дні. Вона приносила йому продукти, отримувала для позивача інвалідну коляску. Спірний будинок вона купила за гроші своїх батьків, робила його оцінку, отримувала кадастровий номер на земельну ділянку. Зазначила, що укладаючи із позивачем ОСОБА_3 договір купілі-продажу, вони домовилися про те, що позивач буде проживати у ньому ще один місць, протягом якого буде шукати собі інше житло, а також він не виписувався, щоб отримувати пенсію. В нотаріальну контору вона приїхала разом із позивачем та своїм цивільним чоловіком ОСОБА_7, де перебували приблизно півтори години, із них час чекали в коридорі, а в кабінеті у нотаріуса вони перебували приблизно півгодини, де позивачу були передані гроші, після чого позивач поїхав додому. Представник Третьої особи - Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подали письмове клопотання, в якому просили розглянути цивільну справу за їх відсутності.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є колишньою дружиною позивача ОСОБА_3, пояснила, що у 2013 році вона розірвала шлюб із позивачем, від якого вона має двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначила, що у 2014 році вона не спілкувалася із позивачем ОСОБА_3, звязок між ними було втрачено. У листопаді 2015 року від своєї хрещеної вона дізналася, що ОСОБА_3 перебував у реанімації 9-ї лікарні, але вона була впевнена у тому, що там за ним доглядають. У 7-їй лікарні, куди вона разом із дітьми приїхала відвідати позивача, вона дізналася від головного лікаря, що ліків у них не має, доглядальників у позивача також не має, позивачу мали відрізати ногу, тому вони із дітьми придбали для позивача деякі ліки. У 2016 році позивач їй повідомив, що його обманули із будинком, тоді вони разом поїхали до нотаріуса, який посвідчував договір, де дізналися який саме договір було укладено позивачем.

Свідок ОСОБА_11, який доводиться батьком відповідачки ОСОБА_2, пояснив суду, що в 2015 році до нього звернулася його донька ОСОБА_2 та повідомила, що бажає придбати будинок в приватному секторі в пос.Романково за 100 тис. гривень. Деякий час після купівлі будинку, його донька ОСОБА_2 проживала в цьому будинку. Також зазначив, що гроші він мав як заощадження із заробітної плати та підробітку, для придбання автомобіля, які він віддав своїй дочці ОСОБА_2 Проте, період року, коли саме передавалися ним кошти ОСОБА_2 він не памятає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, яка є матірю відповідачки ОСОБА_2, пояснила суду, що у 2014 році до них із чоловіком звернулася їх донька ОСОБА_2, яка просила дати їй кошти для придбання будинку. До цього часу їх донька наймала квартиру. Потім їх донька переїхала проживати в цей будинок, де проживав його колишній власник, якому вони надали один місяць для того, щоб виїхати, потім він захворів. Обставини щодо передачі грошей ОСОБА_3 їй невідомі, оскільки їй тільки відомо, що її донька придбала цей будинок за 100 тис. гривень.

Свідок ОСОБА_7, пояснив суду, що на протязі 2011-2015 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою ОСОБА_2, із якою у них був спільний бюджет. Також зазначив, що позивача ОСОБА_3 він знає з дитинства, і якого його сусіди запропонували доглянути. Після того, як вони разом із ОСОБА_2 вперше прийшли до ОСОБА_3 до дому, останній був у стані сильного алкогольного спяніння, стан його здоровя був дуже поганий. Після спілкування із позивачем ОСОБА_3, він повідомив їм, що залишить спадщину тому, хто його догляне. Оформленням документів на будинок займалася ОСОБА_2 Крім того пояснив, що в нотаріальну контору для підписання договору позивача привезли його знайомі (свідка ОСОБА_7Д.), де він також був присутній в момент підписання договору купівлі-продажу. Зазначив, що позивачу ОСОБА_3 про те, що він має підписати договір купівлі-продажу, а не будь-який інший договір, повідомили тільки у нотаріуса. Кошти за нотаріальне оформлення договору їм давали його мати та батьки відповідачки ОСОБА_2, а кошти за придбаний будинок ОСОБА_2 не сплачувалися, тому що їх взагалі не було. Договір довічного утримання не оформлювали, для того, щоб його ніхто не міг оспорити. Після оформлення договору, вони разом із ОСОБА_2 переїхали проживати у цьому будинку разом із позивачем ОСОБА_3, оскільки позивач був заінтересований щоб його доглянули. Кошти на своє утримання ОСОБА_3 надавав особисто. Наприкінці 2015 року він виїхав із цього будинку, оскільки вирішив припинити відносини із ОСОБА_2

Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого ОСОБА_3 зобовязувався передати у власність ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, під номером 158, що розташований в місті Дніпродзержинськ, провулок 2-й Алчевського. Продаж цього будинку вчинено за 131 653, 00 гривень, які ОСОБА_2 зобовязувалася сплатити ОСОБА_3 Договір купівлі-продажу житлового будинку було посвідчено державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 1-14 (а.с.10-11).

Згідно п. 1.4. договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.01.2015 р., житловий будинок належав ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 19.12.2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 3366.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, загальною площею 62,3 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., розташований за адресою: м.Дніпродзержинськ, провулок 2-й Алчевського, будинок 158, зареєстрований 13.01.2015 року за ОСОБА_2, реєстраційний номер № 04, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.68-69).

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-93цс16 від 16.03.2016 року, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) продає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) у власність другій стороні (покупців), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатили за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно до ст. ст.. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно статті 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу та його приналежності та документи.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У такому договорі відповідно до вимог ст. 749 ЦК України можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, згідно ст. 751 ЦК України підлягає грошовій оцінці. Розірваний договір довічного утримання відповідно до ст. 755 ЦК України може бути за рішенням суду або на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини, або на вимогу набувача. У разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач згідно ст. 756 ЦК України набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Судом встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_3 розраховував, що внаслідок передачі житлового будинку відповідачу ОСОБА_2, остання буде доглядати його аж до смерті, що належить до умов договору довічного утримання, на укладання якого фактично і було направлено волевиявлення позивача.

Стан здоровя ОСОБА_3 на момент укладання договору підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого КЗ «ДМЛ № 7» ДОР, епікризом № 3925, згідно яких ОСОБА_3 є інсулінозалежний, хворіє на цукровий діабет І типу з 2008 року, тяжка, невропатична форма, флегмона правої ступні (а.с.20, 57).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною комісією серії 10 ААГ № 036751 ОСОБА_3 встановлена перша група інвалідності з 14 грудня 2015 року, він потребує сторонньої допомоги (а.с.60).

Судом встановлено, що після підписання договору купівлі-продажу житлового будинку, позивач ОСОБА_3 продовжував жити в будинку і не збирався нікуди переїжджати, що також свідчить, що він погоджувався на передачу свого нерухомого майна ОСОБА_2 лише за умови його довічного утримання. Окрім того, спірний житловий будинок на протязі багатьох років є постійним місцем проживання позивача, за цією адресою він знаходиться на медичному обліку, що підтверджується актом про проживання № 0628 від 07.07.2016 р., виписками із медичної картки стаціонарного хворого № 6572/333, 9525/528, 11635/663, 6390/375, 12717/724 (а.с.12, 20-23, 58).

Фактично самого факту передачі майна та оплати його за обумовленою ціною не відбулося, що підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 Крім того, в підтвердження вказаного факту відповідачем не було представлено суду жодного документу, зокрема акту прийому-передачі чи іншого документу, де було б вказано, що передається житловий будинок із господарськими спорудами, розписки про передачу відповідачем ОСОБА_2 та отримання позивачем ОСОБА_3 грошових коштів за житловий будинок.

Відтак, посилання відповідача та покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 про те, що спірний будинок був придбаний за кошти, які були надані батьками відповідачки, суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в обґрунтування джерела походження грошових коштів у розмірі 100 тис.гривень, переданих в якості плати за нерухоме майно, за яке відповідач зокрема зобов'язувалася сплатити 131653,00 гривень (п.2.1 договору купівлі-продажу житлового будинку). Крім того, зазначені свідки є родичами відповідача і зацікавленими для неї особами.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що договір купівлі-продажу від 13 січня 2015 року житлового будинку № 158, розташованого по провулку 2-й Алчевського в м.Кам'янське Дніпропетровської області, укладений між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4 за реєстровим №1-14 має бути визнаний недійсним, тому позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 січня 2015 року житлового будинку № 158, розташованого по провулку 2-й Алчевського в м.Кам'янське Дніпропетровської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4 за реєстровим №1-14.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Cуддя Т.О. Решетник