Справа № 562/1015/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н

21.12.2016року Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Шуляка А.С.

при секретарі Солдатовій О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Здолбунів цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, -

встановив:

В поданій до суду заяві позивач ПАТ "УкрСиббанк" зазначив, що 11 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 56000 доларів США з розрахунку 13 % річних на строк по 30 березня 2038 року.

11 квітня 2008 року між ПАТ "УкрСиббанк " та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Взяті зобов'язання по поверненню коштів позичальник не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 15.04.2015 року становить 50670,54 дол.США, з яких: 45548,00 дол.США заборгованість по кредиту, 5122,54 дол. США заборгованість по процентам за користуванням кредитом та 18455,41 грн. пені.

Просить суд стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості по кредиту.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом в якому вказує на те, що при укладенні 11 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", та нею" кредитного договору № 0 Банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів.

Вказує на те, що даний кредитний договір № 0 від 11 квітня 2008 року є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого Законодавства України, та грубо порушує його права та інтереси споживача фінансових послуг.

Також позивач зазначає, що зміст та умови кредитного договору були розроблені працівниками банку, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банком порушені вимоги як міжнародного права, так і законодавство України. Банк не надав позичальнику достовірної інформації про умови кредитного договору, в договорі відсутні обовязкові умови, які необхідні для укладення договору, зокрема, відсутня згода за всіма істотними умовами договору, які встановлені законодавством, графік платежу не містить у розрізі сум погашення основного боргу, сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу до укладення договору про іпотечний борг.

Вважає, що в запропонованих умовах договору відсутня згода за всіма іншими істотними умовами спірного кредитного договору зокрема, в порушення вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ст.2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами».

Вважає дії банку є неправомірними, останній ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. В кредитному договорі не визначено належно його істотні умови. Вважає, що кредитний договір є таким, що укладений ним під впливом обману з боку банку з використанням банком елементів нечесної підприємницької практики. Просить суд визнати порушеним його право - споживача фінансових послуг банку, визнати кредитний договір, укладений 11 квітня 2008 року між нею Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк " недійсним.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області вказані справи були обєднані в одне провадження.

В судовому засіданні представник ПАТ "УкрСиббанк" вимоги позову ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором підтримав повністю та просить його задовільнити. В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним просить відмовити, оскільки підстави для визнання кредитного договору недійсним на які вказує позивач ОСОБА_1 відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 позов ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором не визнала та пояснила суду, що оскільки позивач не звернувся до неї протягом шести місяців з дня виникнення заборгованості за кредитним договором, то порука вважається припиненою.

Представник ОСОБА_1 позов ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором не визнав з підстав наведених в позові ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, який в судовому засіданні підтримала повністю та просить задовільнити його.

Вислухавши пояснення представника ПАТ «УкрСиббанк», представника ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню частково, а в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним слід відмовити.

В судовому засіданні встановлено, що 11 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 56000 доларів США з розрахунку 13 % річних на строк по 30 березня 2038 року.

02 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 2 щодо зміни схеми погашення кредиту.

20 листопада 2012 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 4 згідно якої сторони домовились щодо терміну сплати процентів з 01 по 25 число (включно) кожного місяця.

З метою забезпечення виконання зобовязань відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 196113 від 11 квітня 2008 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплатити проценти.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобовязання за кредитним договором порушила та у встановлені договором строки погашення кредиту щомісячні платежі та відсотки за користування кредитом не сплачував. Внаслідок несплати кредитних коштів виникла заборгованість, яка станом на 15 квітня 2015 року, становить 50670,54 дол.США, з яких: 45548,00 дол.США заборгованість по кредиту, 5122,54 дол. США заборгованість по процентам за користуванням кредитом та 18455,41 грн. пені.

Статтями ст.ст.610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) та у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості солідарно також і з поручителя, то вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Відповідно до Розділу 6 Кредитного договору порушення Позичальником термінів виконання зобовязань є підставою для вимоги Банком про дострокове повернення кредитних коштів, стягнення відсотків за користування кредитними коштами.

Згідно Договору поруки строк припинення поруки не встановлено.

Відповідач ОСОБА_1 припинила виконувати належним чином свої зобовязання 25.07.2014 р., з якого і виникло у позивача право вимоги до поручителя.

В звязку з тим, що протягом шести місяців з дня порушення зобовязання позичальником позивач не звернувся до поручителя з позовом про стягнення коштів, то поруку слід вважати припиненою.

За таких обставин суд вважає, що заборгованість за кредитним договором, яка станом на 15 квітня 2015 року, становить 50670,54 дол.США, з яких: 45548,00 дол.США заборгованість по кредиту, 5122,54 дол. США заборгованість по процентам за користуванням кредитом та 18455,41 грн. пені. слід стягнути лише з відповідачки ОСОБА_1

Що стосується посилання представника відповідачки ОСОБА_1 про за застосування позовної давності, то воно є безпідставним, оскільки позов ПАТ «УкрСиббанк» заявлено в межах строків позовної давності.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, то вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу спрямованого на введення його в оману.

Посилання позивача на те, що ПАТ «УкрСиббанк», укладаючи оспорюваний кредитний договір порушив положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч.3 ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Проте жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин.

Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими.

Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено.

Підписання позивачем кредитного Договору та графіку платежів свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вказує на те, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті (доларах США) під заставу належного йому нерухомого майна і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив.

Як видно із тексту спірного Договору умови є доступними та зрозумілими, передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту;а також передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку колегії, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи № 8468 від 29 вересня 2016 року та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину, а відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обовязково мали б перешкодити позивачу укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів його в оману і це вплинуло на укладення позивачем спірного правочину.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Не заслуговують також на увагу доводи позивача про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, та посилаючись на ст.ст.18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач зазначав, що умови договору є несправедливими, зі сторони банку використана нечесна підприємницька практика. Аналізуючи вказані норми Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачем у справі не доведено.

У відповідності до ст.ст.10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 8468 від 29 вересня 2016 року не встановлено, з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману.

Крім того в графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (Додаток № 2) з яким була ознайомлена позичальник та отримала його копію, про що свідчить її підпис вказана реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження неповідомлення його банком про інформацію, визначену ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про здійснення банком нечесної підприємницької практики та введення його в оману.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ "УкрСиббанк" підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст.10, 66, 81, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (р/р 0113 в АТ «УкрСиббанк» м.Харків, МФО 351005, код 09807750) заборгованість по Кредитному договору № 0 від 11 квітня 2008 року в розмірі 50670,54 дол.США, з яких: 45548,00 дол.США заборгованість по кредиту, 5122,54 дол. США заборгованість по процентам за користуванням кредитом та 18455,41 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" судовий збір в сумі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскарженим в апеляційний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Здолбунівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: