Справа № 127/237/16-ц Провадження № 22-ц/772/1516/2016Головуючий в суді першої інстанції Гуменюк К. П.
Категорія 50 Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Вавшко В.С., Іващук В.А.,

за участю секретаря Торбасюк О.І.

та з участю: апелянта ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на її користь на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову.

Позов мотивований тим, що відповідач проживає в окремому приміщенні та добровільно не виконує свого законного обов'язку по утриманню малолітніх дітей, хоча має можливість надати таку допомогу, оскільки відповідач щомісячно отримує дохід у вигляді пенсії, як військовослужбовець.

В ході судового розгляду, судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, якою позивач доповнила позовні вимоги про стягнення аліментів, вимогою про стягнення з відповідача на свою користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей за минулий час, з лютого 2014 року по даний час (а.с. 70-81, 86).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права.

В судовому засіданні апелянт підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2001 року сторони зареєстрували шлюб у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області (а.с. 3).

Від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4) та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

Сторони, разом зі своїми дітьми, з 08 липня 2008 року проживають за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідками з місця проживання (а.с. 8, 45) та актами, складених комісією МКП «ЖЕК № 15» (а.с. 48, 49).

Доходи відповідача ОСОБА_3 за останні шість місяців становлять 23 663 грн. 43 коп., що підтверджується довідкою Головного управління ПФУ України у Вінницькій області від 25 лютого 2016 року (а.с. 99).

Позивач ОСОБА_2 працює лікарем-анестезіологом у Вінницькій міській клінічній лікарні № 1, де її доходи з липня по грудень 2015 року склали 33 197 грн. 55 коп.(а.с.26)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, міський суд виходив з того, що в судовому засіданні встановлено, що сторони проживають в одному приміщені квартири, ведуть спільне господарство, спільно харчуються і несуть витрати на сім»ю, а тому оскільки вони не надали беззаперечних доказів того, що лише один із батьків утримує дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а інший ухиляється від свого батьківського обов`язку і не приймає участі в утриманні і їх вихованні підстав для задоволення позову немає, так як обоє батьків задовольняють розумні потреби своїх дітей.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошові сумі.

В порушення вищезазначених норм, суд першої інстанції не з'ясував питання спільного ведення господарства, наявність єдиного бюджету у сторін, не перевірив чи виконання батьком свого обов'язку по утриманню дітей забезпечує їх першочергові потреби та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Так, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що малолітній свідок ОСОБА_5 також не може сприймати реальний стан речей та щоденних, необхідних матеріальних витрат в силу свого віку, недостатнього життєвого досвіду та її власних уподобань, оскільки дитина стверджує, що більше прихильна до батька.

Таку прихильність дітей до батька позивач пояснює тим, що відповідач перебуває на пенсії та частіше знаходиться з дітьми дома і приділяє їм більше уваги, чого позивач у зв'язку з характером своєї роботи та зайнятістю домашніми клопотами робити в достатній мірі не в змозі.

Більше того, витрати, які суд першої інстанції рахує як участь у вихованні дітей «свідок зазначила, що навчається у художній школі, при цьому батько купує необхідне для цього приладдя - папір, пензлики, фарби, тощо. Крім того свідок повідомила, що мама також купує їй деякі речі», є за своєю суттю додатковими витратами на дитину відповідно до вимог ст.185 СК України та не є предметом даного спору.

Згідно з вимогами ч.1. ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про те, що встановлений судом факт спільного проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в одній однокімнатній квартирі не свідчить про несення ними спільних витрат. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідач облаштував для свого проживання кухню.

Колегією суддів встановлено, що 21.03.2016 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу суд встановив, що сімейні відносини сторони припинили, спільне господарство не ведуть, наданий судом строк на примирення позитивних результатів не дав.

В апеляційній скарзі позивач зазначала, що не всі речі, куплені для дітей ОСОБА_3, є речами першої необхідності і що вона несе великі витрати на харчування, побутову хімію, засоби особистої гігієни, навчання дітей.

Враховуючи, що відносини між сторонами ускладнились, домовленості між батьками про спосіб виконання їх обов'язку утримувати дітей не досягнуто, виконання свого обов'язку батьком по утриманню дітей не в повній мірі забезпечує першочергові потреби дітей, виключно в інтересах дітей колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання дітей.

Частина 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку окрім, коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі.

Згідно ч.2 ст. 183 Сімейного кодексу України: якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

При визначені розміру та способу стягнення аліментів, колегія суддів у відповідності до положень ст. 182 СК України враховує стан здоров'я, матеріальне становище дітей і платника аліментів; відсутність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, наявність у відповідача регулярного доходу та приходить висновку, що розмір аліментів, який просить стягнути позивач на двох малолітніх дітей, а саме 1/3 частина всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у достатній мірі забезпечить право дітей на належний рівень життя.

Що стосується вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час, а саме з лютого 2014 року по даний час, то така вимога не підтверджена будь - якими доказами в розумінні частини 2 статті 191 СК України, тобто позивач не подала суду доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. /а.с. 70-80/

Відповідно до п.1) ч. 1 ст. 367 ЦПК рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов'язковому негайному виконанню.

Таким чином, міський суд, розглядаючи справу, доводів позивача не врахував, допустив помилку у застосуванні норм матеріального права та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, колегія суддів враховує докази, подані сторонами (ст. 212 ЦПК України), фактичні обставини справи і вимоги ст.ст. 10, 60 ЦПК України, ст.ст. 180, 181, 182, 183 СК України, Конвенцію ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року), та виходить із того, що відповідач має можливість і зобов'язаний утримувати своїх малолітніх дітей, оскільки він має постійний дохід, розмір аліментів, який просила стягнути позивач - 1/3 частина доходів, відповідає положенням чинного законодавства й цим буде забезпечено права малолітніх дітей на належне утримання.

Судовий збір в розмірі 551,20 гривень необхідно стягнути з відповідача на користь держави, інші витрати залишити за сторонами.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 180, 181, 182, 183 СК України, ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця міста Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, аліменти на утримання двох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11 січня 2016 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця міста Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

Рішення суду у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.О. Голота

Судді: В.С. Вавшко

В.А. Іващук

/підписи/

Згідно з оригіналом: