Ухвала

Іменем України

26 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

ГримичМ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Дергачівського нотаріального округу Харківської області Коробець Олена Миколаївна, служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання договору дарування недійсним, визнання іпотечного договору недійсним, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Дергачівського нотаріального округу Харківської області Коробець Олена Миколаївна, про визнання особи добросовісним набувачем нерухомого майна за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік − ОСОБА_7, під час шлюбу з яким вона побудувала житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1. В 2002 році у зв'язку з погіршенням стану її здоров'я (вона є інвалідом 2-ї групи) її дочка ОСОБА_3 запропонувала допомогу з оформлення спадщини після смерті ОСОБА_7 та укласти із нею договір довічного утримання. Оскільки їй була необхідна стороння допомога, вона змушена була погодитися на запропоновану допомогу дочки. Однак остання 9 червня 2002 року шляхом введення її в оману оформила не договір довічного утримання, а договір дарування будинку. Про зазначене їй стало відомо тільки у 2011 році.

6 грудня 2010 року ОСОБА_3 оформила договір займу зі ОСОБА_4 на суму 285 960 грн. на строк один рік, на забезпечення виконання умов якого уклали договір іпотеки, предметом якого є вказаний житловий будинок. 7 грудня 2010 року вони оформили нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. 6 березня 2014 року ОСОБА_4 продав зазначений будинок ОСОБА_6

Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивачка просилавизнати договір дарування від 9 червня 2002 року, договір іпотеки від 6 грудня 2010 рокута договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 7 грудня 2010 року недійсними.

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання її добросовісним набувачем вказаного житлового будинку, посилаючись на те, що вказане нерухоме майно вона набула за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу між нею та ОСОБА_4, який при відчуженні майна був його законним власником.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_2задоволено. Визнано договір дарування від 9 жовтня 2002 року будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним. Визнано іпотечний договір, укладений 6 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 7 грудня 2011 року мiж ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним. Позов ОСОБА_6задоволено частково. Визнано ОСОБА_6 добросовісним набувачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, укладеного 6 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року рішення районного суду змінено, скасовано його в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_6про визнання її добросовісним набувачем нерухомого майна та відмовлено їй у задоволенні зустрічного позову. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2, а її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходили із того, що договір дарування будинку укладено ОСОБА_2 під впливом обману, що підтверджується вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 вересня 2013 року, яким ОСОБА_3 засуджена за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зокрема заволодіння спірним житловим будинком шляхом шахрайських дій.

Частково скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 неправомірно набув право власності на спірний житловий будинок.

Добросовісність набуття ОСОБА_6 спірного житлового будинку не може бути самостійним предметом позову, оскільки є однією із обставин, що має значення для вирішення позову, поданого на підставі ст. 338 ЦК України. При цьому ОСОБА_6 не позбавлена можливості захистити свої права іншим способом, у тому числі й передбаченим ст. 391 ЦК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), висновків судів не спростовують і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич