АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5127/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Коваль О.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка подана їх представником ОСОБА_4, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні,

встановила:

У квітні 2015 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість. Вказував, що предметом спору є припинення права власності на Ѕ частину квартири та стягнення грошової компенсації у розмірі 650 475 грн. Вказував, що відповідачі не мають змоги сплатити грошову компенсацію, оскільки ОСОБА_5 є пенсіонерка, а ОСОБА_7 інвалід з дитинства. Вважає, що відповідачі, отримавши право власності на частки позивачів, можуть у будь-який спосіб здійснити відчуження усієї квартири та не компенсувати позивачам вартості їх часток, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачів, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили:

- припинити право власності ОСОБА_2 на ј частину у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1,

- припинити право власності ОСОБА_3 на ј частину у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1,

- визнати за відповідачами право власності на квартиру АДРЕСА_1,

- стягнути з ОСОБА_5 вартість ј частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 325 237 грн. 72 коп. та з ОСОБА_6 вартість ј частини вказаної квартири у розмірі 325 237 грн. 72 коп. на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно,

- скасувати записи в реєстрі прав власності на нерухоме майно в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві про право власності ОСОБА_2 на ј частину квартири та ОСОБА_3 на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3, матір'ю ОСОБА_5 та зі своїм братом ОСОБА_6 є співвласниками у рівних долях ( по ј) 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2. Досить тривалий час сумісне проживання в спірній квартирі, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, ускладнювалось через неприязні стосунки з боку відповідачів, які постійно створюють конфлікти. На даний час сумісне проживання зробилось вкрай неможливим та настільки загострилось, що призвело до втручання правоохоронних органів.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачам вчиняти дії по відчуженню у будь-якій спосіб Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві власності, до сплати компенсації, позивачі посилались на те, що у разі задоволення позову відповідачі будуть співвласниками усієї квартири АДРЕСА_1, що може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в частині стягнення з відповідачів відповідної грошової компенсації Ѕ частини спірної квартири, оскільки майно, на яке може бути звернено стягнення, буде реалізовано відповідачами до того, як останні компенсують вартість частини квартири позивачам.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір стосується припинення права власності на ј частину квартири АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 та іншої ј частини цієї ж квартири, яка належить ОСОБА_3 та відповідно до набуття таких часток власності відповідачами зі сплатою за таке майно грошової компенсації. Проте в заяві про забезпечення позову сторона позивача просить накласти арешт на належні частки відповідачів, які не є предметом позовних вимог, оскільки такі стосуються лише часток у квартирі, що належать позивачам. Крім того, посилання сторони позивача на можливе відчуження таких часток у разі позитивного вирішення спору по вказаній справі без сплати компенсації за них, суд вважав необґрунтованим, оскільки компенсація часток стосується у даному випадку тих часток, що належить позивачам, а не відповідачам.

Також суд першої інстанції посилався на те, що не враховано вимоги ч.2 ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Однак погодитись у повному обсязі із висновками суду першої інстанції неможливо виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно з роз'ясненнями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року№9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з позовної заяви, позивачі просили припинити їх право власності на належні їм частки у спірній квартирі, визнати право власності на вказані частки за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та стягнути з відповідачів вартість переданих їм у власність часток квартири, що становить 325 237 грн. 72 коп. з кожного відповідача.

Відповідно до роз'яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки судом не враховано, що позивачами заявлено позовні вимоги майнового характеру - стягнення компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, що належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Посилання суду першої інстанції на положення ч. 2 ст. 364 ЦК України як на підставу для відмови у задоволенні заяви колегія суддів також вважає помилковими, оскільки судом не враховано, що відчуження у будь-який спосіб часток у праві власності на квартиру, що належать відповідачам, може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів відповідної грошової компенсації.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу від 08 лютого 2016 року неможливо визнати законною і обґрунтованою, тому ухвала підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року - скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: