Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Ткачука О.С, Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Снабпостач» про усунення порушених трудових прав, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2003 року вона займає посаду завідувача виробництвом кондитерського цехутовариства з обмеженою відповідальністю «Снабпостач» (далі - ТОВ «Снабпостач»), є висококваліфікованим спеціалістом, має найбільший досвід роботи серед колективу товариства. На початку 2015 року на загальних зборах працівників ТОВ «Снабпостач», у зв'язку з масовим скороченням, було повідомлено про намір її звільнити. Колектив товариства звернувся з вимогою обґрунтувати прийняте рішення. У подальшому їй було заборонено заходити у приміщення цеху, а тому з кінця лютого 2015 року вона не має можливості потрапити на своє робоче місце, виконувати покладені на неї обов'язки.

У червні 2015 року ОСОБА_4 збільшила позовні вимоги, мотивувала їх тим, що у березні 2015 року їй надійшов лист від

ТОВ «Снабпостач», у якому зазначено, що займана нею посада підлягає скороченню. З наказом про звільнення її особисто не ознайомлено. Наказ про звільнення від 10 лютого 2015 року було відправлено рекомендованим листом на її адресу лише 27 березня 2015 року, а вручено 30 березня

2015 року. У кінці квітня 2015 року їй надійшов лист, у якому її повідомили, що вона звільнена з 10 квітня 2015 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. У кінці травня 2015 року їй надійшло повідомлення про звільнення та копії наказу про звільнення. Зазначала, що на моменту звільнення вона перебувала у відпустці. Зазначала, що є особою, яка відповідно до ст. 42 КЗпП України, має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Ураховуючи наведене, просила визнати незаконними наказ від

10 квітня 2015 року про її звільнення у зв'язку із скороченням штату,

п. 1 ст. 40 КЗпП України, та від 10 лютого 2015 року про скорочення посади начальника кондитерського цеху у зв'язку зі змінами в організації праці та виробництва та з метою оптимізації фінансових показників

ТОВ «Снабпостач»; поновити її на посаді начальника кондитерського цеху торгово-виробничого комплексу ТОВ «Снабпостач»; стягнути з

ТОВ «Снабпостач» на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в порядку ст. 235 КЗпП України, 10 000 грн моральної шкоди та зобов'язати ТОВ «Снабпостач» не чинити перешкод у проходженні до робочого місця адміністративно-господарських приміщень кондитерського цеху по вул. Берковецькій, 10 у м. Києві.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 4 серпня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

16 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов до правильного висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги про переважне право позивача на залишення на роботі не ґрунтуються на законі, оскільки посада завідуючого виробництвом кондитерського цеху, яку займала остання, була єдиною на підприємстві і саме вона підлягала скороченню.

Норма ст. 42 КЗпП України передбачає перевагу в залишенні на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.С. Ткачук

І.М.Фаловська