Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 липня 2011 року він уклав з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2013 року. 05 грудня 2011 року позивачем отримано у позику від ОСОБА_5 607 500 грн. для придбання квартири. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 лютого 2012 року позивачем було придбано за передані у борг кошти квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто кошти, які були передані у борг за договором позики від 05 грудня 2011 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на вищевказану квартиру у порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року позов задоволено частково. Визнано у порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Визнано у порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 за вказаною адресою. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині застосування норм матеріального та процесуального права. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, що спірна квартира була придбана тільки за кошти, отримані у позику від ОСОБА_5

Змінюючи рішення місцевого суду в частині його мотивів та залишаючи у решті без змін, апеляційний суд виходив із того, що, оскільки позивачем не зазначено дійсної вартості квартири, то вона підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2011 року, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2013 року. Спільних дітей сторони не мають.

Згідно розписки від 05 грудня 2011 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 у борг на придбання квартири 607 500 грн.

На підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 24 лютого 2012 року ОСОБА_3 придбав спірну квартиру.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 жовтня 2013 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1

Згідно довідки комунального підприємства «Житлоінвестбуд-УКБ» (далі - КП «Житлоінвестбуд-УКБ») від 30 листопада 2012 року вартість придбаної позивачем квартири становила 496 620 грн. Платежі за квартиру вносилися: 24 лютого 2012 року - 144 773,54 грн.; 27 лютого 2012 року - 100 000 грн.; 28 лютого 2012 року - 100 000 грн.; 05 березня 2012 року - 100 000 грн.; 23 березня 2012 року - 37 804,93 грн.; 23 листопада 2012 року - 14 041,53 грн., що підтверджується копіями квитанцій, наданими позивачем до суду першої інстанції (а. с. 108-113).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги, вказував, що сторони спільного господарства не ведуть з вересня 2012 року, оскільки відповідач поїхала проживати до м. Санкт-Петербурга. Вказана обставина також підтверджується заявою про розірвання шлюбу, яку ОСОБА_4 подавала до суду, в якій остання вказувала, що сторони спільне господарство не ведуть з вересня 2012 року та шлюбно-сімейних відносин не підтримують (а. с. 14).

Установлено, що грошові кошти на оплату квартири вносились позивачем протягом 2012 року, тобто в період як спільного ведення господарства, так і після припинення ведення спільного господарства.

Проте, суди на вказані обставини уваги не звернули, не перевірили доводи позивача та не встановили, чи придбано спірне майно за особисті кошти одного з подружжя, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано.

Крім того, апеляційний суд у рішенні зазначив, що відсутність оцінки вартості спірної квартири не дає можливості колегії суддів поділити спірне майно.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що матеріали справи містять докази щодо вартості спірного майна (а. с. 8-12).

Згідно довідки КП «Житлоінвестбуд-УКБ» станом на 30 листопада 2012 року позивач повністю сплатив 496 620 грн. за спірне майно.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Передбачене статтями 10, 27, ч. 1 ст. 143 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов'язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суди всупереч вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснили сторонам права подавати клопотання про призначення експертизи для встановлення дійсної ринкової вартості спірного майна, не роз'яснили, що відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, допустили суттєву неповноту у з'ясуванні таких обставин.

Судами також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2014 року, з позивача на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 607 500 грн.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Проте, вказані вимоги закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України залишені судами поза увагою, при поділі майна не враховано борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Крім того, під час розгляду справи в суді касаційної інстанції стороною у справі було повідомлено про відчуження спірної квартири 09 липня 2015 року, отже, на час розгляду справи в апеляційному суді власником цієї квартири була інша особа, яку не було залучено до участі у справі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не дали юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 1 кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська