УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення договору купівлі-продажу; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 вересня 2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 жовтня 2003 року, про визнання права власності на житловий будинок; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину частково недійсним; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди від 1 грудня 2006 року; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_8, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3, до якої приєдналася ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року, за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_9, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 на те, що 23 вересня 2002 року між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку зі скасувальною умовою, а саме, згідно п.8 вказаного договору права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем до 1 січня 2003 року не буде передано покупцеві рішення Київської міської ради та інші документи, які підтверджують відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3 000 кв.м для цілей обслуговування вказаного житлового будинку. Відповідно до п. 6 вказаного договору право власності на придбаний житловий будинок виникає у покупця з моменту повного розрахунку, а повний розрахунок здійснюється після передачі покупцеві рішення Київської міської ради. Станом на 1 січня 2003 року продавець не виконав і не мав можливості виконати умову, передбачену п. 8 договору, відповідне рішення Київською міською радою прийнято не було, а отже, відповідно до скасувальної умови права і обов'язки сторін припинилися з 1 січня 2003 року і договір купівлі-продажу підлягає розірванню.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 травня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2003 року, позов ОСОБА_3 було задоволено, розірвано укладений між нею та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку від 23 вересня 2002 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 9 червня 2005 року вищезазначені судові рішення було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Між тим, після ухвалення Апеляційний судом м. Києва 7 жовтня 2003 року судового рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким були задоволені вимоги ОСОБА_3, остання 29 жовтня 2003 року, у відповідності до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2003 року, продала будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_6

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 від 23 вересня 2002 року, укладеного між ОСОБА_3 та ним, так як ця умова не є скасувальною у розумінні ст. 61 ЦК УРСР.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним абз. 4 п. 5, п. 6, п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 від 23 вересня 2002 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 від 29 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2007 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договір купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 149 240 грн. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 7 листопада 2007 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2007 року скасовано, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2001 року залишено в силі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2009 року заяву ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007 року - задоволено. Скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007 року, справа для розгляду по суті направлена за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

У процесу розгляду справи ОСОБА_3 подала заяву про зміну підстав та предмету позову, якою просила припинити договір купівлі-продажу житлового будинку на підставі ст. 607 ЦК України, оскільки на час розгляду судом зазначеного позову, будинку з такими технічними характеристиками, які вказано в договорі, вже не існує.

У подальшому ОСОБА_7 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності, посилаючись на те, що 21 жовтня 2003 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, згідно з яким відповідачу надавалися кошти 4 млн грн з метою придбання у власність об'єкту нерухомості - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_5 житловою площею 88,5 кв.м, а також для розробки проектно-будівельної документації, виконання ремонтно-будівельних робіт, які включають капітальний ремонт, перепланування, технічне переоснащення та введення в експлуатацію завершеного будівництвом будинку. Відповідно до умов зазначеного договору він передав відповідачеві вказану суму позики, а відповідач у свою чергу придбав житловий будинок у власність, замовив проектно-будівельну документацію, виконав ремонтно-будівельні роботи, включаючи капітальний ремонт, перепланування, технічне переоснащення жилого будинку, унаслідок яких загальна площа будинку склала 1 452,28 кв.м. Відповідно до п. 6.1 договору позики відповідач зобов'язаний був повернути кошти у розмірі 4 млн. грн до 21 жовтня 2007 року, чого зроблено не було, а тому він просить суд визнати за ним право власності на вказаний будинок із зазначеними технічними характеристиками на підставі п. 8.2 договору позики, згідно з яким, у випадку порушення позичальником положень ст. 6 цього договору, вищевказаний житловий будинок з усіма переплануваннями, переходить у власність позикодавця в рахунок виконання зобов'язання за цим договором.

ОСОБА_4 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання правочину частково недійсним, посилаючись на те, що 21 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким позикодавець зобов'язується надати позичальнику позику для придбання у власність та проведення капітального ремонту об'єкту нерухомого майна - житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 а позичальник зобов'язався використати її за цільовим призначенням та повернути у визначений договором строк. Між тим, відповідно до п. 8.2 цього договору, у випадку порушення позичальником положень п. 6 цього договору щодо повернення позики в установлений строк, об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з усіма переплануваннями, поліпшенням, загальна площа якого після проведення ремонтних робіт повинна становити не менше 1 400 кв.м., переходить у власність позикодавця у рахунок виконання зобов'язання за даним договором. З підстав того, що ОСОБА_6 не є власницею будинку, оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого вона набула право власності на будинок, визнано судом недійсним, а тому не може розпоряджатися чужим майном. Крім того, положення п. 2 договору позики щодо переходу права власності на будинок у разі неповернення позики є по суті положенням про заставу будинку, а до договорів застави нерухомого майна має бути застосована письмова форма з подальшим нотаріальним посвідченням. То ж недотримання такої форми, тягне за собою недійсність договору з наслідками передбаченими законом. ОСОБА_4 просив визнати недійсним п. 8.2 договору позики від 21 жовтня 2003 року.

Також ОСОБА_4 було подано до суду позов до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди вищевказаного будинку від 1 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_6 (орендодавцем) та ОСОБА_7, з тих підстав, що своєї згоди на передачу в оренду належного йому на праві власності спірного будинку він не надавав. Крім того, зазначав, що предметом договору найму житла за ст. 810 ЦК України може бути тільки житло, але на момент укладення оспорюваного договору оренди реконструкція будинку була не узаконена, а сам будинок - не був прийнятий в експлуатацію, а отже не мав правового статусу нерухомості - житлового будинку.

ОСОБА_4 ураховуючи те, що він як власник будинку, не може користуватися та розпоряджатися належним йому майном, так як ОСОБА_6 на дверях були встановлені замки, ключів від яких у нього не має, у будинку проводяться ремонтні роботи, а сама відповідач за місцем її реєстрації відсутня, просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та вселити його до вищевказаного будинку.

ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, де просила визнати недійсним укладений 21 жовтня 2003 року договір позики, посилаючись на те, що такий договір не укладався, даний договір не спрямований на настання правових наслідків, які ним обумовлені, гроші за цим договором не передавалися.

Вищевказані позови були об'єднані судом в одне провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення договору купівлі-продажу - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 23 вересня 2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 29 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, та про визнання за ним права власності на вказаний будинок - задоволено. Визнано недійсними абз. 4 п. 5, п. 6, п. 8 договору купівлі-продажу спірного будинку від 23 вересня 2002 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 29 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверхи) під літ. «Б», басейн під літ. «В» та іншими спорудами згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, з усіма поліпшеннями, прибудовами, надбудовами), загальною площею 1 385 кв.м. Визнано недійсним п. 8. 2 договору позики, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 21 жовтня 2003 року. Визнано недійсним договір оренди, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 1 грудня 2006 року. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_10 у здійсненні права власності спірним будинком.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики від 21 жовтня 2003 року - відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності - задоволено.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочину частково недійсним - задоволено. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди від 1 грудня 2006 року - задоволено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на вказаний будинок задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, з моменту його укладання. У решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду, залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_6, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 - задовольнити, у задоволенні позовів ОСОБА_11 - відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, до якої приєдналася ОСОБА_6, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, в задоволенні позовів ОСОБА_4 - відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 23 вересня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1, з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами.

Нормами ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок виникнення права власності на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна саме з часу нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до п. 8 зазначеного договору, останній укладений під скасувальною умовою, а саме: права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем до 1 січня 2003 року не буде передано покупцю (в тексті договору допущена описка і дослівно вказано «продавцю») рішення Київської міської ради та інші документи, що підтверджують відведення продавцю земельної ділянки площею 3000 кв.м для обслуговування вказаного будинку.

Станом на 1 січня 2003 року умова договору про передачу продавцем покупцеві рішення, зазначеного в п. 5 договору, ОСОБА_3 виконана не була.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання недійсним п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, суди, обґрунтовано виходили із того, що вищевказана умова договору не відповідала вимогам ст. 61 ЦК УРСР (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), з огляду на наступне.

Згідно із ч.ч. 2, 3, 4 ст. 61 ЦК УРСР угода визнається укладеною під скасувальною умовою, якщо сторони поставили припинення прав і обов'язків у залежність від обставин, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться.

Якщо настанню умови недобросовісно перешкоджала сторона, якій настання умови невигідне, то вважається, що умова настала.

Якщо настанню умови недобросовісно перешкоджала сторона, якій настання умови вигідне, то вважається, що умова не настала.

Судами установлено, що рішення Київської міської ради, що підтверджує відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3000 кв.м. для обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1 на дату укладання договору купівлі-продажу не існувало

Статтею 40 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено право громадян набувати у власність або в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, а п.п. 6-10 ст. 1189, ст. 124, п.п. 2-7 ст. 128 ЗК України встановлюють процедуру прийняття органами місцевого самоврядування відповідного рішення.

За таких умов, суди обґрунтовано вважали, що ОСОБА_3 могла отримати та в подальшому передати вказане рішення Київської міської ради ОСОБА_4, а тому невиконання стороною договору одного з обумовлених договором зобов'язань не є обставиною, щодо якої невідомо, станеться вона чи ні в розумінні ст. 61 ЦК УРСР.

З огляду на викладене суди обґрунтовано вважали, що неприйняття органом місцевого самоврядування рішення про відведення земельної ділянки для обслуговування будинку не порушує права позивача, яка вирішила продати будинок і повинна була вчинити певні дії для того, щоб ця подія відбулася.

Відтак, висновок судів про те, що положення п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного 23 вересня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечать ч.ч. 2-4 ст. 61 ЦК УРСР, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР, як таке, що не відповідає вимогам закону.

Оскільки положення абз. 4 п. 5 та п. 6 договору купівлі-продажу вищевказаного будинку від 23 вересня 2002 року знаходяться у прямому зв'язку із недійсним п. 8 вказаного договору, суди обґрунтовано визнали їх недійсними.

За таких підстав, судові рішення в зазначеній частині ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування у цій частині немає.

Судами також установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2003 року ОСОБА_3 відчужила спірний будинок ОСОБА_6

ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним зазначений договір з тих підстав, що ОСОБА_3 не мала права продавати спірний будинок третій особі.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначені положення містяться й у ст. 48 ЦК УРСР (чинної на момент укладення спірного договору).

Суди обґрунтовано вважали, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, укладеного 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_3 здійснила вдруге продаж спірного будинку ОСОБА_6, тоді як у позивача виникло право власності на спірний будинок з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 23 вересня 2002 року.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Так, установивши, що ОСОБА_4 набув право власності на спірний будинок з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 23 вересня 2002 року, суди дійшли правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання за ним права власності у судовому порядку на будинок АДРЕСА_1 оскільки це право не визнається та оспорюється відповідачами по справі (ст. 391 ЦК України).

Разом із тим, місцевий суд вважав за можливе визнати право власності на спірний будинок за ОСОБА_4 з відповідними господарчими та побутовими спорудами, а також на проведені поліпшення.

Апеляційним судом було установлено, що ОСОБА_12 здійснила реконструкцію спірного будинку, шляхом зведення прибудов, надбудов та перебудов, яку становлять його невід'ємну частину, відокремлення яких від будинку неможливе, унаслідок чого площа будинку збільшилася у сім разів та складає 1 385 кв.м.

Так, скасовуючи рішення місцевого суду в зазначеній частині, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що місцевий суд визнаючи за ОСОБА_4 право власності на вказаний будинок з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами) у зв'язку із тим, що вони є невід'ємною частиною будинку, не взяв до уваги, що суд не може на себе перебирати функції державних органів щодо їх обов'язків про прийняття в експлуатацію (нових, переобладнаних, реконструйованих) об'єктів, яким є спірний будинок на час ухвалення судового рішення. За відсутності даних про те, що ОСОБА_6 як особа, що проводила реконструкцію даного будинку ввела його в експлуатацію, підстав для задоволення зазначених вимог немає.

Також суди правильно задовольнили вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні належним йому на праві власності будинком, оскільки ОСОБА_6 перешкоджає йому у користуванні зазначеним майном.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про припинення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 вересня 2002 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 607 ЦК України, на підставі якої позивач просить припинити вищезазначений договір, регулює питання припинення зобов'язання, а саме - у зв'язку з неможливістю його виконання. Таким чином є правильними висновки судів про те, що на підставі зазначеної статті можна припинити не договір загалом, а певні зобов'язання сторін.

Позивач просить припинити договір в цілому, хоча зазначена вимога не узгоджується з положеннями ст. ст. 16, 607 ЦК України, на які вона посилається, адже у зазначених положеннях передбачено припинення зобов'язання, однак такого способу захисту права як «припинення договору» вони не містять.

Так, відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Зазначена правова норма діяла і на момент укладення договору - ч. 1 ст. 216 ЦК УРСР, який був чинний на момент укладення договору.

Отже, ОСОБА_3 виконала свої зобов'язання - продала будинок; ОСОБА_4 його придбав, остаточно розрахувався з ОСОБА_3, яка ухилялася від прийняття остаточного розрахунку за договором, через що останній платіж за договором було внесено на її ім'я на депозит нотаріуса 16 січня 2007 року, про що було зроблено відмітку на договорі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ГамальІ.М.

Таким чином є правильними висновки судів про те, що на момент подання до суду заяви про зміну підстав та предмета позову (10 червня 2010 року) ОСОБА_3 вже вчинила продаж спірного будинку ОСОБА_4, а він його купив, та здійснив за нього остаточний розрахунок, а відтак зобов'язання, що випливали з цього договору припинилися у зв'язку з їх виконанням.

Судами також установлено, що 21 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким позикодавець зобов'язується надати позичальнику позику для придбання у власність та проведення капітального ремонту об'єкту нерухомого майна - житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 а позичальник зобов'язався використати її за цільовим призначенням та повернути у визначений договором строк. Відповідно до п. 8.2 вказаного договору, у випадку порушення позичальником положень п. 6 цього договору щодо повернення позики в установлений строк, об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з усіма переплануваннями, поліпшенням, загальна площа якого після проведення ремонтних робіт повинна становити не менше 1 400 кв.м., переходить у власність позикодавця у рахунок виконання зобов'язання за даним договором.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 8.2 договору позики, що був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 від 21 жовтня 2003 року, суди виходили із того, що зазначений вище пункт договору щодо переходу права власності на будинок у разі неповернення позики є по суті положенням про заставу, а до договорів застави нерухомого майна має бути застосована письмова форма з подальшим нотаріальним посвідченням, то ж недотримання такої форми, тягне за собою недійсність договору з наслідками передбаченими законом.

Статтею 11 та 14 Закону України «Про заставу» (чинної на момент укладення спірного договору) було передбачено, що сторонами застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно із ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

ОСОБА_6, не будучи власником спірного будинку не мала права обтяжувати його без згоди законного власника ОСОБА_4, а тому висновки судів про те, що спірний пункт є недійсним унаслідок невідповідності його вимогам закону, є правильним.

З урахуванням вищевикладених підстав суди правильно вважали, що задоволенню не підлягають й вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору позики від 21 жовтня 2003 року недійсним, суди виходили із його недоведеності, зазначаючи при цьому, що не було надано доказів і на підтвердження безгрошовості позики.

У відповідності із ст. 376 ЦК УРСР позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом показань свідків не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій.

Суди відмовляючи в позові за їх недоведеністю, обґрунтовано виходили із того, що позивач не надала належних письмових доказів на підтвердження безгрошовості позики.

Судами також установлено, що 1 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір оренди спірного житлового будинку, який ОСОБА_4 просив визнати недійсним з тих підстав, що своєї згоди на передачу в оренду належного йому на праві власності спірного будинку він не надавав.

У відповідності із ч. 1 ст. 317 ЦК України (в редакції чинній на час укладення спірного договору) було встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності із ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Оскільки ОСОБА_6 не будучи власником спірного будинку не мала права розпоряджатися ним, зокрема шляхом передачі його в найм (оренду), а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення вказаної вимоги ОСОБА_4

Доводи касаційних скарг та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_3, до якої приєдналася ОСОБА_6, та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:О.В. Закропивний
В.М. Коротун
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана