Справа № 527/2341/15-ц
провадження 2/527/30/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.07.2016 року Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Левицької Т.В.,

при секретареві судового засідання Папенко Л.І.,

з участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідачів ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Глобинського районного нотаріального округу ОСОБА_7, з залученням третіх осіб: Горбівської сільської ради, Головного управління Держземагенства у Глобинському районі ( в даний час відділ Держгеокадастру в Глобинському районі Полтавської області) про визнання договорів купівлі продажу недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

21.09.2015 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Глобинського районного нотаріального округу ОСОБА_7, з залученням третіх осіб: Горбівської сільської ради, Головного управління Держземагенства у Глобинському районі ( в даний час відділ Держгеокадастру в Глобинському районі Полтавської області) про визнання договору купівлі продажу недійсним, згідно якого прохають: визнати договір купівлі продажу АВІ № 294889 від 28.12.1999 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним; визнати договір купівлі продажу АВІ № 464037 від 11.02.2000 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, недійсним.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є власниками земельних паїв, які належать їм на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0078025 від 13.09.1996 року та серії ПЛ № 0067485 від 13.09.1996 року, виданих на підставі рішень Глобинської РДА від 29.08.1996 року за № 439. Позивачі здали паї в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (відповідачам по справі) і виїхали за кордон, тобто з 2000 року по 2003 рік позивачі не перебували на території України. Через деякий час позивачі вирішили самостійно обробляти паї, про що повідомили ОСОБА_4, але останній надав договори купівлі-продажу права на земельні ділянки (паї), укладені між позивачами та відповідачами. Позивачі вказують, що договорів купівлі-продажу з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заключали, договорів не підписували. Також на час оформлення договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) позивачі паспорти зразку СССР міняли на паспорти громадян України. Крім того, позивачі вказують, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 008355 від 11.11.1999 року був виданий ОСОБА_1 на підставі рішення 8 сесії 23 скликання Горбівської сільської Ради народних депутатів від 19 жовтня 1999 року, в той же час договір купівлі - продажу земельної частки (паю), який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, засвідчений нотаріусом 11.02.2000 року, тобто після видачі державного акту. Позивачі вважають, що відповідачі неправомірно, без їхньої згоди, уклали договори купівлі-продажу щодо відчуження земельних часток, чим порушили їх права як власників, в звязку з чим, з посиланням на ч. 3 ст. 215 ЦК України, прохають визнати їх недійсними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, посилаючись на обставини та підстави, зазначені в ньому. Пояснив, що після отримання сертифікату на земельну частку (пай) вони з дружиною ОСОБА_2 здали свої земельні паї в користування ОСОБА_4, бо в той час працювали у нього. Жодних договорів, що посвідчували право користування земельним паєм, не укладали, ОСОБА_4 десь два роки платив орендну плату, а потім перестав. Вказав, що оригіналу Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) він не отримував, в 2013 році отримав лише копію Державного акту у відділі земельних ресурсів у Глобинському районі. Сертифікат на земельну частку (пай) отримував особисто та передав ОСОБА_4 Повідомив, що в 2003 року він повернувся до України та десь у 2003-2005 роках дізнався, що ним начебто укладено договір купівлі продажу земельної частки (паю) з ОСОБА_5. Договору купівлі продажу земельної частки з ОСОБА_5 не укладав та не підписував, наміру продавати земельну ділянку не мав.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в ньому. Додатково пояснила, що в 1996 році вони з чоловіком ОСОБА_1 отримали сертифікати на земельні частки (паї) та віддали їх ОСОБА_4, який до 2000 року користувався землею на підставі усних домовленостей та сплачував орендну плату зерном. В 2000 році вони виїхали до Росії та повернулися в Україну в 2003 році. Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку взамін сертифікату вона не отримувала, в сільській раді їй пояснили, що їхні з чоловіком державні акти отримав ОСОБА_4 У 2013 році у земельному відділі вони отримали копії Державних актів. Вказала, що договору купівлі продажу земельної частки з ОСОБА_4 вона не укладала та не підписувала, продавати земельну ділянку намірів у неї не було.

Представник позивачів ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені у позові.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснивши, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу земельної частки ( паю). ОСОБА_2 поспішала укласти договір купівлі продажу, в звязку з виїздом на проживання до Росії. Договір купівлі продажу земельної ділянки посвідчувався нотаріусом за місцем проживання ОСОБА_2 ОСОБА_4 пояснив, що ним проведено повний розрахунок з ОСОБА_2 за земельний пай. Всі документи, необхідні для укладення договору купівлі продажу (паспорт, сертифікат тощо) , передавалися нотаріусу ОСОБА_2 особисто. Про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видавалися Державні акти замість сертифікатів йому не відомо.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, пояснивши, що в 1999 році сімя ОСОБА_1 зібралися виїжджати в Росію на проживання і попрохали купити у них земельні паї. Нею у лютому 2000 року було укладено договір купівлі продажу земельної частки (паю) з ОСОБА_1 в офісі приватного нотаріуса ОСОБА_7 Після оформлення договору, ОСОБА_1 передав їй сертифікат на земельну частку ( пай). Нею проведено повний розрахунок за договором купівлі продажу. Про те, що ОСОБА_8 на момент укладення договору вже був виготовлений Державний акт на спірну земельну ділянку їй не було відомо.

Представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що в листопаді 1999 року до неї звернувся ОСОБА_4 по питанню розяснення порядку нотаріального посвідчення договорів купівлі продажу земельних часток (паїв). Вона розяснила, що для укладення договорів необхідно мати паспорти сторін, сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення членів КСП про відмову від привілеїв купівлі земельної частки. Вказала, що договір купівлі продажу земельної частки (паю) від 28.12.1999 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, нею посвідчувався за місцем проживання ОСОБА_2 Договір купівлі продажу земельної частки (паю) між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладався та нотаріально посвідчувався в приміщенні нотаріальної контори. На місці укладення договорів нею особисто перевірялися всі документи, сторони ознайомилися зі змістом договорів та підписали їх. Дата та час нотаріального посвідчення договорів відображені в реєстрі вчинення нотаріальних дій. При укладенні договорів купівлі продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надавали паспорти громадян СРСР, які на той час були дійсними. Про наявність у позивачів на момент укладення договорів купівлі продажу земельних часток Державних актів на право власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_1 не повідомляли. Після нотаріального посвідчення договорів купівлі продажу земельних часток (паїв), один екземпляр Договору разом з оригіналом сертифікату на право на земельну частку (пай) було передано покупцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для переоформлення.

Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Глобинському районі Полтавської області ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що, на його думку, спірна ситуація виникла в звязку з тим, що Державний акт на право власності на земельну ділянку був виготовлений ОСОБА_1, проте, в звязку тим, що він ніким не був отриманий, він був анульований. ОСОБА_2 Державний акт не виготовлявся.

Представники третьої особи - Горбівської сільської ради в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності,при винесенні рішення покладалися на розсуд суду, в подальших заявах позов визнали.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0067485, від 13.09.1996 року, ОСОБА_2 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова розміром 3,56 в умовних кадастрових гектарах; відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0078025, від 13.09.1996 року, ОСОБА_1 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Кірова розміром 3,56 в умовних кадастрових гектарах.

Відповідно до договору купівлі продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, укладеного 28.12.1999 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 уклали договір, відповідно до п.1.1 якого продавець продала, а покупець купив право на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, у землі площею 3,56. Право на земельну частку (пай) належить продавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0067485, від 13.09.1996 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів 23.10.1996 року за № 205. Відповідно до п. 5.1 Договору, невідємною частиною Договору є сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0067485, від 13.09.1996 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів 23.10.1996 року за № 205. Вказаний договір підписано продавцем та покупцем й посвідчено приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 1526.

27 вересня 2000 року в Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0067485 зроблено відмітку про передачу права на земельну частку (пай) ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі продажу.

Відповідно до договору купівлі продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, укладеного 11.02.2000 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали договір, відповідно до п.1.1 якого продавець продав, а покупець купив право на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, у землі площею 3,56. Право на земельну частку (пай) належить продавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0078025, від 13.09.1996 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів 24.12.1996 року за № 673. Відповідно до п. 5.1 Договору, невідємною частиною Договору є сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0078025, від 13.09.1996 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів 24.12.1996 року за № 673. Вказаний договір підписано продавцем та покупцем й посвідчено приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі за № 225.

27 вересня 2000 року в Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0078025 зроблено відмітку про передачу права на земельну частку (пай) ОСОБА_5 відповідно до договору купівлі продажу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» № 1529/99 від 03.12.1999 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою.

Відповідно до п. 2.2 «Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок», затвердженого наказом Мінюсту та Держкомзему України від 06.06.1996 року зі змінами, громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом.

Порядок відчуження земельних часток (паїв) врегульовано Указом Президента України «Про захист права власників земельних часток (паїв)» від 21.04.1998 року № 332/93, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п.2 вказаного Указу, договори купівлі-продажу, дарування, міни права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, після нотаріального посвідчення підлягають реєстрації районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства з внесенням відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Обґрунтування позову позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_1. Г.О. в тій частині, що на момент укладення спірних договорів купівлі продажу земельних часток (паїв) вже були видані Державні акти на право приватної власності на землю не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, в матеріалах справи наявна копія Державного акту на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_1, відповідно до якої ОСОБА_1 на підставі рішення 8 сесії 23 скликання Горбівської сільської ради від 19.10.1999 року передається у приватну власність земельна ділянка площею 3,07 га, розташована на території Горбівської сільської Ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Проте, позивач ОСОБА_1 в своїх поясненнях вказує на те, що він не отримував Державного акту на право приватної власності на землю взамін Сертифікату на земельну частку (пай), в судове засідання для огляду оригінал Державного акту не був наданий.

Не отримання ОСОБА_1 державного акту підтверджується також тим, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу у ОСОБА_1 був наявний оригінал сертифікату на земельну частку (пай), хоча відповідно до вимог Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», після видачі громадянину Державного акту на земельну ділянку сертифікат повертається до районної державної адміністрації.

Доказів отримання ОСОБА_2Державного акту на право власності на землю взамін сертифікату в судовому засіданні не надано.

Крім того, відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Глобинському районі за № 22-1609-99.3-474/0/26-16 від 21.05.2016 року, у фонді зберігання землевпорядної документації відділу відсутня інформація про державну реєстрацію державних актів на право власності на землю на громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Посилання позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на те, що вказані договори вони не могли укласти, оскільки у той період у них були відсутні паспорти, так як вони здали їх для обміну на паспорти громадян України є безпідставними, оскільки відповідно до довідок № 24/193 від 13.03.2013 року та № 24/214 від 18.03.2014 року, 11.02.2000 року були здані документи на отримання паспорта громадянина України на імя ОСОБА_2, 01.03.2000 року паспорт отримано; 11.02.2000 року були здані документи на отримання паспорта громадянина України на імя ОСОБА_1, 01.03.2000 року паспорт отримано. Тобто, ОСОБА_1 паспорт для обміну здано в день укладення Договору купівлі продажу, що не виключає наявність паспорту під час укладення Договору, а ОСОБА_2 договір укладено 28.12.1999 року, тобто за більш ніж два місяці до здачі паспорту для обміну.

Крім того, позивачі однією з підстав для визнання недійсними спірних договорів купівлі продажу земельних часток (паїв) вказують те, що вони вказані договори не укладали та не підписували.

Проте, в судовому засіданні було досліджено оригінали спірних договорів купівлі продажу земельних часток (паїв), в яких в графі продавець стоять підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Як вбачається з тексту Договорів , вони підписані сторонами власноручну у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що перевірка належності підпису особі та встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань, у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд в ході судового засідання неодноразово розяснював сторонам та їх представникам по справі право подавати клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У разі заперечення особою належності їй підпису на документі єдиним належним і допустимим засобом доказування цього факту є висновок почеркознавчої експертизи, оскільки це потребує спеціальних знань.

За клопотанням представника позивачів було призначено судову почеркознавчу експертизу для встановлення справжності підпису позивачів.

Проте, позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було направлено до суду заяву про відмову від проведення експертизи.

У з цим, а також у звязку з невиконанням позивачами клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та не оплатою вартості експертизи, експертизу не було проведено.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює пояснення позивачів про не підписання Договорів купівлі продажу земельних часток (паїв).

В позові позивачі, як на підставу для визнання договорів купівлі продажу земельних часток (паїв) недійсними посилаються на ч. 3 ст. 215 ЦК України. Проте, у відповідності до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (чинний з 01.01.2004 року), цивільний кодексу України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що правовідносини, повязані з укладенням договорів купівлі продажу, дійсність яких оспорюється, виникли на протязі 1999-2000 років, то застосуванню підлягають положення ЦК УРСР 1963 року. В той же час, позивачами в позовній заяві та в судовому засіданні не зазначено, недодержання яких саме вимог, передбачених ст.ст. 44-58 ЦК УРСР є підставою для визнання спірних договорів купівлі продажу земельних часток (паїв) недійсними.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, із урахуванням правової позиції викладеної у Постанові № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із недоведеністю.

З приводу заяви відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності та відмови в задоволенні позову з цих підстав, суд роз'яснює, що відмова у позові з мотивів пропуску позовної давності можлива лише за умови наявності у позивача суб'єктивного права, про захист якого він просить, факту його порушення відповідачем та пропущення позивачем позовної давності без поважних причин.

За змістом п. 11 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадів, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмова в позові за недоведеністю вимоги не може поєднуватися з відмовою у зв»язку із пропуском строків давності.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 44-58 ЦК УРСР, ст.ст. 60, 61, 88, 209,213, 214, 215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Глобинського районного нотаріального округу ОСОБА_7, з залученням третіх осіб: Горбівської сільської ради, Головного управління Держземагенства у Глобинському районі ( в даний час відділ Держгеокадастру в Глобинському районі Полтавської області) про визнання договорів купівлі продажу недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня винесення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ Т. В. Левицька