Ухвала іменем україни 07 грудня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом управління Служби безпеки України в Одеській області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування службовим жилим приміщенням та виселення із службового приміщення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року управління Служби безпеки України в Одеській області (далі - управління СБУ в Одеській області) звернулося до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі рішення житлово-побутової комісії управління СБУ в Одеській області від 11 серпня 2010 року ОСОБА_3, як співробітнику Управління СБУ в Одеській області, зі складом сім'ї 3 особи, була надана службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (будівельна адреса після прийняття будинку до експлуатації - АДРЕСА_1

Управління СБУ в Одеській області зазначало, що наказом голови СБУ від 23 червня 2011 року № 556-ОС, ОСОБА_3 був переведений для подальшого проходження служби в управління СБУ в Запорізькій області, а тому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив: визнати відповідачів такими, що втратили право на користування вказаним службовим жилим приміщенням; виселити відповідачів зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення; встановити порядок виконання рішення суду з вказівкою на те, що дане рішення є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від

12 червня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким позов управління СБУ в Одеській області задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування службовим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом судами апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня

2014 року.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та члени його сім'ї не можуть бути виселені зі службового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. При цьому позивачем не доведено факту не проживання відповідачів у спірному приміщенні більше шести місяців, а тому відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування ним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі фактично у спірне приміщення не вселялись, а тому вимоги про їх виселення є безпідставними. При цьому відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні більше шести місяців, а тому є такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Проте погодитися із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що на підставі рішення житлово-побутової комісії управління СБУ в Одеській області від 11 серпня 2010 року та наказу керівника управління №222 від 25 серпня 2010 року, ОСОБА_3 зі складом сім'ї три особи: він, дружина - ОСОБА_4 та донька -

ОСОБА_5, була надана службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1

10 грудня 2010 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради був виданий ордер №1938 серії ПР на склад сім'ї із 3-х осіб на право зайняття службового приміщення житловою площею 48 кв.м, що складається з 2-х кімнат в квартирі АДРЕСА_1

15 грудня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

Наказом голови СБУ від 23 червня 2011 року № 556-ОС ОСОБА_3 був переведений для подальшого проходження служби в управління СБУ в Запорізькій області.

Рішенням житлово-побутової комісії управління СБУ в Одеській області від 03 серпня 2011 року ОСОБА_3, зі складом сім'ї 3 особи, виключено з квартирного обліку управління СБУ в Одеській області, у зв'язку із його переведенням для подальшого проходження служби в управління СБУ в Запорізькій області.

Наказом голови СБУ № 632-ос від 06 червня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з військової служби у запас за станом здоров'я та наказом управління СБУ в Запорізькій області № 270-щс від 14 червня 2013 року виключено зі списків управління.

Відповідно до протоколу засідання житлово-побутової комісії центрального управління СБУ від 19 вересня 1997 року № 17, співробітнику ГУ БКОЗ СБУ ОСОБА_3, зі складом сім'ї 3 особи, було надано для постійного проживання трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 Відповідно до свідоцтва про право власності від 21 листопада

2001 року № 30656 вказана квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до абз. 4 п. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Відповідно до п. 9 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15, яка згідно зі

ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог управління СБУ в Одеській області щодо виселення відповідачів із спірного жилого приміщення, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі фактично в спірне службове приміщення не вселялись, оскільки квартира не придатна для проживання, ремонтні роботи не проводились, предмети побуту відсутні. При цьому судом також встановлено, що у 2010 року ОСОБА_3 були замінені вхідні двері в квартиру, декілька разів в квартиру завозились будівельні матеріали.

Враховуючи встановлені обставини, висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, не можуть вважатись обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та ухвалюючи рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відсутність відповідачів у спірному жилому приміщенні пов'язана із переведенням ОСОБА_3 для подальшого проходження служби в управління СБУ в Запорізькій області, а також непридатністю спірного жилого приміщення для проживання у ньому без проведення відповідних ремонтних робіт.

Згідно з положеннями ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановив фактичні обставини справи щодо причин не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні, чим порушив норми ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з підстав передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 березня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

О.В.Попович