Ухвала

іменем україни

5 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Черненко В.А., ЖуравельВ.І., Штелик С.П.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності, визнання договорів частково недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 3 серпня 1974 року по 4 лютого 1997 рік перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, під час якого було набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1.

Зазначала, що в 2012 року її колишній чоловік та донька умовляли її надати згоду на передачу в іпотеку 1/2 частину спірного будинку, переконуючи її в тому, що така згода носитиме формальний характер і жодних юридичних наслідків для неї не матиме. 27 грудня 2012 року вона підписала заяву, в якій не заперечувала щодо укладення ОСОБА_5 із публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі ПАТ «Державний ощадний банк») договору іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за кредитним договором від 27 грудня 2012 року.

2 липня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» відступив право вимоги за згаданим іпотечним договором ОСОБА_9, який 9 вересня 2014 року з іпотекодавцем уклав договір про задоволення вимог іпотекодержателя, і відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1.

З врахуванням викладеного та уточнень до позову, просила визнати за нею право власності на Ѕ частку права власності у житловому будинку АДРЕСА_1, визнати недійсними щодо належної їй Ѕ частки спірного житлового будинку: іпотечний договір від 27 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «Державний ощадний банк України», договір про відступлення права вимоги від 2 липня 2014 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 9 вересня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посилаючись на те, що під час надання своєї згоди на укладення договору іпотеки була введена в оману.

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, посилаючись на те, що згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 9 вересня 2014 року він є власником вказаного житлового приміщення, а ОСОБА_4 перешкоджає користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2015 року, первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1.

Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 09 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині передачі у власність ОСОБА_6 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 101,8 кв. м та житловою площею 65,7 кв., що розташований по АДРЕСА_1 недійсним, а в решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати по 915 грн з кожного та в дохід держави по 634 грн 33 коп. судового збору з кожного.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишено без розгляду.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами у справі, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами, ст.ст 33, 36 Закону України «Про іпотеку», дійшов правильного висновку про те, вірно виходив з того, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном. ОСОБА_4, надавши згоду на передачу ОСОБА_5 в іпотеку належного їй майна та право визначення умов такого забезпечення, погодилася й на те, що на це майно може бути звернено стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, що не потребує додаткового погодження іпотекодавця.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 6 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

В.І.Журавель

С.П.Штелик