АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/491/671/12 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження 22ц/774/691/К/16 Мясоєдова О.М.
Категорія - 5 (І) Доповідач - Л.В. Михайлів
У Х В А Л А

Іменем України

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар - Євтодій К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні частиною домоволодіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? земельної ділянки розташованої за адресою:АДРЕСА_1 та визнання права власності на самочинно побудовані споруди. Пізніше, а саме 23 березня 2015 року позивач змінив предмет та підстави позову (а.с.38-43), зазначивши в його обґрунтування те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають у спільній частковій власності домоволодіння АДРЕСА_1. 30.05.1995 року був укладений нотаріально посвідчений договір міни, згідно якого позивач отримав право на 2/5 частини вказаного домоволодіння. Власником іншої 3/5 частини є ОСОБА_4 Сторони постійно проживають у домоволодінні. Земельна ділянка не приватизована. У користуванні позивача знаходиться частина будинку ближче до АДРЕСА_1: приміщення 1.1-1.7., господарські будівлі: літня кухня Б, гаражі П і Р, вбиральня О, літній душ Л та північна частина городу. У користуванні відповідача знаходиться інша частина будинку, яка розташована далі від АДРЕСА_1 та ближче до городу приміщення 2.1-2.4, 3.1-3-6 , господарські будівлі: літня кухня И, сарай Г, вбиральня М та південна частина городу.

Проте, відповідач своїми діями створює перешкоди позивачу у доступі до гаражу Р та частини земельної ділянки, якою користується ОСОБА_2, а саме напроти входу до гаражу Р відповідач викопав яму глубиною 0.3 м., влітку висаджує напроти входу до гаражу Р квіти, узимку напроти входу до гаражу Р насипає кучу з побутових відходів, снігу інших речей та паркує автомобіль, який перешкоджає позивачу доступу до нього та доступу до частини городу, якою користується позивач. Крім того відповідач побудував металеві ворота (огородження) між стіною сараю Г та частиною городу, якою користується позивач, що унеможливлює вільний прохід з двору у вздовж задньої частини сараю Г до межі з сусіднім домоволодінням АДРЕСА_2. Крім того відповідач порушує право позивача на користування іншими побудовами, які находяться у користуванні останнього.

Враховуючи зазначене просив суд, зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди, створені ОСОБА_2 у користуванні належною йому частиною домоволодіння АДРЕСА_1, а саме:

■відновити вільній доступ до гаражу Р, шляхом усунення за власний рахунок ями, яка перешкоджає вільному проходу пішоходу або проїзду автомобіля до вказаного гаражу;

■заборонити ОСОБА_4 на території земельної ділянки вказаного домоволодіння паркувати автомобіль, збирати сніг або інші речі, якщо таке створює будь-які перешкоди до вільного проходу або проїзду автомобіля до вказаного гаражу.

■відновити вільній доступ до будівель домоволодіння, яким користується ОСОБА_2, а саме: літньої кухні Б та сараю В зі сторони сараю Г уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2, шляхом знесення металевих воріт (огорожі) між стіною сараю Г та частиною городу, якою користується ОСОБА_2;

■заборонити ОСОБА_4 на території земельної ділянки вказаного домоволодіння створювати будь-які перешкоди вільному проходу до стін літньої кухні Б та сараю В зі сторони задньої частини сараю Г уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2.

Стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так суд погоджуючись з тим, що сторони є співвласниками спірного домоволодіння не застосував до правовідносин, що склались між сторонами ст. 391 ЦК України, з посиланням на те, що позивач не є власником гаражів П та Р, не прийнявши при цьому до уваги те що у позивача у будь-якому разі є право власності на будівельні матеріали, яки використовувались для їх побудови. Не ґрунтується на вимогах закону і відмова суду у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод позивачу у доступі до земельної ділянки, з посиланням на самочинну побудову, оскільки вказане взагалі не має відношення до позовної заяви. На думку апелянта суд не застосував до спірних правовідносин і положення ст. 358 ЦК України. Крім того апелянти посилаються і на порушення судом норм процесуального права, які потягли за собою ухвалення незаконного по суті рішення.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженнях яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення судом норм процесуального права, які є обов'язковою підставною для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення визначені ст.214 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.ст.213,214 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2, а також ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі Договору міни від 30.05.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу, належить 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1, в склад якого входить: кухня 1.1., житлові кімнати 1-2,1-3,1-4,1-5), тамбур 1-6 , загальною площею 47,2 кв.м. в том числі житловою площею 35.5 кв. м, підсобні приміщення: літня кухня, сарай В, Г, вбиральня К, які розташовані на земельній ділянці 1538 кв.м. (а.с. 19).

Відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.11.1975 року Державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №5852, та реєстраційного посвідчення Криворізького міського БТІ від 19.11 1975 року, належить 2/5 житлового будинку (жилий будинок16.7х7,40 м з господарчими побудовами) по АДРЕСА_1, а власницею 1/5 частини вищевказаного будинку є ОСОБА_8, згідно реєстраційного посвідчення №3-299 від 01.03.1996 року, яке видано згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту (а.с. 83-84).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його права власності як на гараж П та гараж Р, на земельну ділянку на якій вони побудовані, доказів отримання відповідного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт так і доказів на порушення його права власності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-130-цс від 04 грудня 2013 року, у розумінні частини 1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови, уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно - будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно технічного паспорту на житловий будинок, повідомлення КП ДОР «Криворізьке БТІ» за вих. №234923 від 15.10.2014 року (а.с 11-18) вбачається, що при обстеженні 2/5 частин зазначеного домоволодіння (яке належить позивачу ОСОБА_2 та інш.) виявлено самочинне будівництво, а саме: Житловий будинок «А-1» після реконструкції; Літня кухня «Б» після реконструкції; Сарай «В» після реконструкції; Гараж «П»; Гараж «Р».

За рахунок реконструкції житлового будинку «А-1», загальна площа складає 125, 8 м2, житлова площа складає 79, 3 м2 .

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач звертався до компетентного органу для вирішення питання оформлення права власності на самочинне будівництво.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком у суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2

Посилання представників позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до обмеження позивача у здійснені його права власності, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не відповідають дійсності, як і доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не з'ясував у повному обсязі обставини справи.

Позивач не довів своїх позовних вимог щодо порушення його права власності не пов'язане із позбавленням володіння відповідно до ст. 391 ЦК України.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову йому у правовому захисті.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме не застосування, при ухваленні оскаржуваного рішення норм ст. 391 ЦК України, протирічать змісту рішення, яке містить посилання на вищевказану статтю.

Не зазначення, судом першої інстанції, в рішенні суду норм ст. 358 ЦК України не спричинило наслідків, які тягнуть скасування правильного по суті рішення суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтів є також хибними, а тому колегією суддів не приймаються до уваги, так як зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Посилання апелянтів на порушення норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Так, вирішуючи спір,суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені, не обґрунтовані, а тому немає підстав для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду повинно бути залишено без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська