УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Костів Л,М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арештів та зобов'язати зняти арешт та заборону на відчуження майна боржника,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду, просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві щодо не зняття арештів, накладених в даному виконаному провадженні №33804698. Зобов'язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт з всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1, накладений у виконавчому провадженні №33804698. Зобов'язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зняти арешт та заборону на відчуження з транспортного засобу марки TOYOTA, модель CAMRY (2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 10.07.2012 року, накладений у виконавчому провадженні №33804698.

Представник заявника ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник заінтересованої особи - Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 14 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Зміст ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судові рішення, які набрали законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до частини першої та другої ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та

зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій,

передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Судом встановлено, що 03 серпня 2012 року головним державним виконавцем органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Коровайко О.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №33804698) про примусове виконання виконавчого листа №2-4285/11, виданий 03 квітня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення солідарно боргу в розмірі 212 901,66 грн. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Астра Банк».

Відповідно до положень частини першої, другої та п'ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції Закону, яка була чиною на час вчинення державним виконавцем виконавчих дій) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом, серед іншого, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

22 серпня 2012 року головним державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Коровайко О.С. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якого державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 212 901,66 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 лише в межах суми боргу. Арешт накласти з моменту надходження постанови.

21 грудня 2012 року державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Шеремет Ю.М. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки до відділу ДВС надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа без викання у зв'язку з погашенням заборгованості, виконавчий збір та витрати винесені в окреме виконавче провадження.

Виходячи з положень ст. 50 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого, документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 60 ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом; у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як передбачено у п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби за ст. 6 Закону України "Про виконавчу службу", зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а з огляду на ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" використовувати надані йому права у точній відповідності до закону.

Дії державного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід державного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, заявник ОСОБА_1 посилається на те, що за наявності постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 21 грудня 2012 року, яка винесена в межах ВП №33804698, державним виконавцем не вжито заходів щодо зняття арешту з майна боржника, в тому числі з автомобіля TOYOTA, модель CAMRY, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, при цьому заявник зазначає, що відомості про накладення державним виконавцем арешту на транспортний засіб стали йому відомі лише 15 вересня 2016 року, після отримання відповідь на запит від Регіонального сервісного центру в м. Києві.

Разом з тим, за змістом відповіді Регіонального сервісного центру в м.Києві від 02 вересня 2016 року (вих. №31/26-І-853/1) убачається, що згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи в місті Києві та НАІС МВС України, автомобіль TOYOTA CAMRY, н.з. НОМЕР_1, на підставі постанов ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва №1639/7 від 22.08.2012, №1638/7 від 13.11.2012 перебуває під арештом, на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва №26/7 від 08.09.2014 значиться у розшуку та на підставі постанови Олександрійського міськрайонного суду №398/6825/13-ц від 06.03.2014 значиться в контролі.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, оскільки за змістом заявлених вимог заявником не конкретизовано, які постанови про накладання арешту на рухоме та нерухоме майно боржника в процедурі виконавчого провадження №33804698 винесено державним виконавцем та є предметом оскарження, в той же час за наявних у справі доказів убачається, що державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження датована 22 серпня 2012 року, а за даними Регіонального сервісного центру в м. Києві транспортний засіб - TOYOTA CAMRY, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, перебуває під арештом, який накладено на підставі постанов ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва №1639/7 від 22.08.2012, №1638/7 від 13.11.2012, а на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва№26/7 від 08.09.2014 транспортний засіб оголошено у розшук.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України обов'язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду цивільної справи, заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, представником заявника ОСОБА_2 подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, процесуальним правом заявити клопотання про витребування доказів заявник та його представник не скористались, при цьому суд враховує, що заявляючи у відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України клопотання про розгляд справи за її відсутності особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арештів та зобов'язати зняти арешт та заборону на відчуження майна боржника є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 11, 18, 19, 25,50, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 14, 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арештів та зобов'язати зняти арешт та заборону на відчуження майна боржника залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я