Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дербенцевої Т.П.,

суддів: Гвоздика П.О., Карпенко С.О.,

НаумчукаМ.І., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми позики і процентів за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору поруки неукладеним; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми позики і процентів за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 лютого 2011 року на прохання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вона передала грошові кошти у розмірі 24 000 грн, на підтвердження чого ОСОБА_4 надав їй розписку, в якій зазначив, що взяв у неї в борг 24 000 грн під 10 % у місяць і зобов'язався повернути борг до 01 листопада 2012 року. Крім того, ОСОБА_5 виступила поручителем зобов'язань свого чоловіка ОСОБА_4, про що 01 лютого 2011 року було складено розписку.

13 травня 2012 року вона (позивач) надала ОСОБА_4 на його прохання 7 000 грн під 10 % у місяць зі строком повернення боргу 01 вересня 2012 року, про що була складена розписка. ОСОБА_5 знову поручилася за даний борг, про що також 13 травня 2012 року була складена відповідна розписка. У жовтні 2012 року ОСОБА_4 за договором позики від 01 лютого 2011 року повернув їй 5 000 грн на погашення частини суми процентів. А тому на час пред'явлення позову за договором позики від 01 лютого 2012 року борг склав 103 000 грн. В лютому 2013 року за договором позики від 13 травня 2012 року ОСОБА_4 повернув їй 7 000 грн основної суми боргу, а проценти за договором у розмірі 6 300 грн не повернув.

Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з проханням виконати умови договорів позики від 01 лютого 2011 року та 13 травня 2012 року та повернути їй заборгованість. Посилаючись на те, що вимогу щодо повернення сум за борговими документами не виконано, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її користь 103 000 грн (сума позики та процентів за договором позики від 01 лютого 2011 року) та 6 300 грн (проценти за договором позики від 13 травня 2012 року).

ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору поруки неукладеним, посилаючись на те, що вона не укладала письмового договору поруки щодо позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно розписок від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року. Тому неукладення письмового договору поруки вказує на відсутність у неї будь-якого обов'язку забезпечення виконання зобов'язання щодо позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно розписок від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року.

Крім того, на час подання первісного позову пройшло більше шести місяців, а тому будь-яка порука згідно вказаних розписок вже є припиненою.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_5 просила суд визнати неукладеним договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно розписок про взяття грошових коштів в борг від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року.

ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, посилаюсь на те, що він ніколи не писав та не підписував розписки від 01 лютого 2011 року та від 13 травня 2012 року про взяття в борг грошових коштів, а тому відсутнє його волевиявлення на їх складення, що свідчить про недійсність договору позики, укладеного згідно розписки від 01 лютого 2011 року та згідно розписки від 13 травня 2012 року.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно розписки від 01 лютого 2011 року та згідно розписки від 13 травня 2012 року.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 лютого 2011 року у розмірі 20 957, 50 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 травня 2012 року у розмірі 6 300 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики частково недійсним відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду в частині відмови їй у стягненні з ОСОБА_4 суми основного боргу за договором позики від 01 лютого 2011 року в розмірі 103 000 грн та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та стягнути борг за договором позики від 01 лютого 2011 року з ОСОБА_4 у сумі 103 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року).

Встановлено, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_3 надала в позику ОСОБА_4 24 000 грн із строком повернення до 01 листопада 2012 року, на підтвердження чого ОСОБА_4 надав їй розписку. ОСОБА_5 виступила поручителем зобов'язань свого чоловіка ОСОБА_4, про що 01 лютого 2011 року було складено розписку.

13 травня 2012 року ОСОБА_3 надала в позику ОСОБА_4 7 000 грн зі сплатою 10 % у місяць зі строком повернення боргу 01 вересня 2012 року, про що була складена розписка. ОСОБА_5 поручилася за даний борг, про що 13 травня 2012 року була складена відповідна розписка.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 за договором позики від 01 лютого 2011 року повернув 5 000 грн на погашення частини суми процентів, а в лютому 2013 року за договором позики від 13 травня 2012 року ОСОБА_4 повернув 7 000 грн основної суми боргу.

Оспорюваним за доводами касаційної скарги є визначення судами розміру процентів за боргом, який виник із розписки від 01 лютого 2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із тексту самої розписки від 01 лютого 2011 року вбачається, що у розмірі процентів за користування позикою 10 % міститься виправлення цифри 0 із цифри 5. У зв'язку з цим суд дійшов висновку про неможливість встановлення дійсної домовленості сторін позики щодо розміру процентів (5, 10 чи 15) та стягнув проценти за користування 24 000 грн у розмірі 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, проценти, визначені ст. 1048 ЦК України, є платою за користування позикою, яка сплачується позичальником у розмірі, який встановлюється договором (за відсутності такої домовленості у розмірі облікової ставки Національного банку України) до дня повернення позики. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку, нового додаткового обов'язку, зокрема у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Суми ст. 625 ЦК України) не є платою за користування чужими грошима, а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, ці кошти (у разі заявлення до стягнення) нараховуються незалежно від стягнення інших складових грошового зобов'язання, зокрема й процентів на суму позики.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до ст. 625 ЦК України, їх ототожнення судом у справі та визначення розміру плати за користування позикою згідно розписки від 01 лютого 2011 року за ст. 625 ЦК України, а не в порядку ст. 1048 ЦК України, є неправильним.

Правильний розрахунок процентів на суму позики за розпискою від 01 лютого 2011 року впливає на загальну суму боргу, що стягнуто за вказаним борговим документом, та на суму боргу за тілом позики з урахуванням 5 000 грн, які позичальник повернув.

Таким чином, в частині вирішення позову про стягнення сум за розпискою від 01 лютого 2011 року оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції за ст. 338 ЦПК України.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому колегією суддів не переглядаються.

Доводи касаційної скарги про те, що суд стягнув судові витрати не у повному обсязі, у якому їх поніс позивач у суді першої інстанції, відхиляються, оскільки позов судом задоволено частково, а тому й судовий збір з відповідача стягнуто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ст. 88 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року скасувати у частині вирішення позову про стягнення сум за розпискою від 01 лютого 2011 року, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.П. Дербенцева

Судді: П.О. Гвоздик

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

О.В. Попович