АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/1750/15-ц Номер провадження 22-ц/786/510/16Головуючий у 1-й інстанції Сегет Я. С. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Одринської Т.В., Буленка О.О., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в Лохвицький районний суд із позовною заявою до ПАТ «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. З урахуванням уточнених позовних вимог прохав поновити пропущений строк звернення до суду, визнавши причини пропуску поважними, визнати звільнення з роботи незаконним та поновити на роботі, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 54-к від 08.07.2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14902,22 грн. і моральну шкоду в розмірі 5000 грн. ( а. с. 87-91, 117-118 ).

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року поновлено ОСОБА_2 строк на звернення із позовною заявою до суду, як пропущений із поважних причин.

Відмовлено в повному об'ємі в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на те, що судом неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Окрім того, з рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року не погодилося ПАТ «Полтавагаз» та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохали скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 строку на звернення із позовною заявою до суду, як пропущений з поважних причин та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що пропустив строк на звернення із позовною заявою до суду без поважних причин, в іншій частині рішення суду залишити без змін. При цьому також вказував на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання проводилося за участі сторін, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «Полтавагаз» не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 з 06.05.2003 р. по 08.07.2015 р. працював охоронцем в Лохвицькому РГП ПАТ «Полтавагаз» (а.с.13). Позивач є ветераном військової служби (а.с.7), інвалідом ІІ-ї групи, на якого поширюються права та пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с.6), та має статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.5).

Згідно витягу з протоколу № 83 засідання Наглядової ради ПАТ «Полтавагаз» від 30.08.2014р. «Про зміну організаційної структури ПАТ «Полтавагаз»» було закрито відокремлений підрозділ «Полтавагаз» - Лохвицьке управління по експлуатації газового господарства та створено на його базі Лохвицький район газопостачання, як структурний підрозділ головного підприємства (а.с.34).

Рішенням комісії по розробці пропозицій щодо впорядкування структури та оптимізації чисельності ПАТ «Полтавагаз» (витяг з протоколу № 1 від 01.04.2015р.) затверджено скорочення по Лохвицькому РГП ПАТ «Полтавагаз» 10,95 штатних одиниць, в тому числі 3 штатні одиниці сторожа (а.с.64-65).

Наказом керуючого Лохвицьким РГП Лихваря С.С. № 45 від 28.04.2015р. «Про скорочення» внесено зміни до штатного розпису Лохвицького РГП, зокрема скорочено 3 штатні одиниці посади сторожа. Одночасно зобов'язано кадрову службу звільнення працівників, які підлягають скороченню провести відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.170).

Наказом керуючого Лохвицьким РГП Лихваря С.С. № 50 від 07.05.2015р. «Про попередження про наступне звільнення» серед інших працівників підприємства попереджено про наступне попереднє звільнення сторожа ОСОБА_2 (а.с.67). Позивач 08.05.2015р. був ознайомлений із змістом даного наказу (а.с.68).

За результатами розгляду подання адміністрації Лохвицького РГП ПАТ «Полтавагаз» від 16.06.2015р. на скорочення згідно п.1 ст.40 КЗпП України рішенням профкому Лохвицького УЕГГ від 24.06.2015р. була надана згода на звільнення деяких працівників підприємства, в тому числі сторожа ОСОБА_2 (а.с.70-71).

Відповідно до акту комісії від 08.07.2015 р. ОСОБА_2 відмовився від запропонованих йому наявних вакантних посад в штатному розписі Лохвицького РГП (а.с.72).

Наказом по Лохвицькому РГП № 54-К від 08.07.2015р. «Про припинення трудового договору (контракту)» позивач був звільнений згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, з яким ОСОБА_2 був ознайомлений 08.07.2015р. (а.с.104).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поновлення строку на звернення із позовною заявою до суду, суд першої інстанції виходив з того що, наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому згідно ст. 234 КЗпП України підлягають поновленню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 дізнавшись про порушення своїх трудових прав, після збору документів, 28.07.2015 року звернувся в місячний строк до прокуратури Лохвицького району, де 13.08.2015 року йому роз'яснили його право на звернення до суду (а.с.9). Звернувшись до Лохвицького районного суду з адміністративним позовом про поновлення його на роботі, ухвалою суду від 09.09.2015 року йому було відмовлено у відкритті провадження по цій позовній заяві (а.с.28). Після чого, 25.09.2015 року позивач повторно звернувся до районного суду з цивільним позовом про усунення порушень його трудових прав.

З наведеного вбачається, що в діях позивача відсутнє зневажливе ставлення до питання про захист своїх прав, останній фактично відразу почав вживати відповідні дії, але за відсутності достатніх правових знань щодо порядку зверненню до суду пропустив строк установлений ст. 233 КЗпП України з причин, які на думку колегії суддів, є поважними.

В свою чергу доводи апеляційної скарги ПАТ «Полтавагаз» щодо незаконності рішення суду в цій частині, не вказують на незаконність та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не підлягають до задоволення.

Відмовляючи позивачу в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в цілому дотримано порядок звільнення працівника з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Аналізуючи дотримання адміністрацією і профспілковим комітетом Лохвицького РГП вимог ст. 42 КЗпП України щодо визначення переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва, суд погодився із доводами адміністрації профкому про те, що з урахуванням віку ОСОБА_2, його державної соціальної захищеності, відповідно до його соціального статусу, сторожа ОСОБА_4, ОСОБА_5, і ОСОБА_6 мали перед ним переважне право на залишення на роботі.

Проте, з таким висновком суду в цій частині колегія суддів в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України однією з підстав для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадках змін в організації виробництва і праці, втому числі ліквідації, реєстрації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Беручи до уваги норми закону та забрані матеріали справи, колегія суддів, погоджується з висновком місцевого суду, що звільнення позивача проведено з підстав передбачених законодавством, уповноваженою на те особою з дотримання вимог ч.ч.2,3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1, 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виборний орган первинної профспілкової організації подання про розірвання трудового договору з працівником розглядає у 15-денний строк у присутності працівника, відносно якого воно внесено. Про прийняте рішення власник або уповноважений ним орган повідомляється профспілковою організацією в триденний строк після його прийняття. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Зібрані по справі докази вказують на дотримання відповідачем при звільненні позивача вимог зазначених норм закону, зокрема щодо: попередження про наступне вивільнення; отримання згоди виборного органу профспілкової організації та дотримання строків розірвання трудового договору після отримання такої згоди; вжиття заходів спрямованих на працевлаштування позивача, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і в цій частині.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Перевіркою дотримання вимог вказаної норми закону при звільненні позивача встановлено, що відповідач при визначенні сторожів, які підлягали звільненню, виходили з рівності останніх щодо наявної у них кваліфікації та продуктивності праці, а тому визначальними були вимоги передбачені ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами скорочення, в Лохвицькому РГП ПАТ «Полтавагаз» залишилися працювати сторожа ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

На момент вирішення питання щодо осіб, які підлягали звільненню, ОСОБА_6 виходячи з положень передбачених ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України, користувався переважним правом в залишені на роботі, виходячи з наступних підстав: як особа, в сім'ї якої нема інших працівників з самостійним заробітком (п.2 ч.2 ст. 42 КЗпПУ); як працівник з тривалим (7 років) безперервним стажем роботи на даному підприємстві (п.3 ч.2 ст. 42 КЗпПУ).

На момент вирішення питання щодо осіб, які підлягали звільненню, ОСОБА_4 виходячи з положень передбачених ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України, користувався переважним правом в залишені на роботі, виходячи з наступних підстав: як особа, в сім'ї якої нема інших працівників з самостійним заробітком (п.2 ч.2 ст. 42 КЗпПУ); як працівник з тривалим (15 років) безперервним стажем роботи на даному підприємстві (п.3 ч.2 ст. 42 КЗпПУ).

На момент вирішення питання щодо осіб, які підлягали звільненню, ОСОБА_5 виходячи з положень передбачених ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України, користувався переважним правом в залишені на роботі, виходячи з наступних підстав: як сімейна особа, яка має на двох і більше утриманців (п.1 ч.2 ст. 42 КЗпПУ).; як особа, в сім'ї якої нема інших працівників з самостійним заробітком (п.2 ч.2 ст. 42 КЗпПУ).

На момент вирішення питання щодо осіб, які підлягали звільненню, позивач ОСОБА_2 виходячи з положень передбачених ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України, користувався переважним правом в залишені на роботі, виходячи з наступних підстав: як особа, в сім'ї якої нема інших працівників з самостійним заробітком (п.2 ч.2 ст. 42 КЗпПУ); як працівник з тривалим (12 років) безперервним стажем роботи на даному підприємстві (п.3 ч.2 ст. 42 КЗпПУ); як інвалід війни та особа, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального закладу» (п.5 ч.2 ст. 42 КЗпПУ); як особа, якій така перевага встановлено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( ч.3 ст. 42 КЗпПУ).

Виходячи з кількості переваг встановлених законом, тривалості роботи на підприємстві відповідача та заслуг перед державою, позивач ОСОБА_2 мав найбільшу перевагу в залишенні на роботі порівняні з особами, якім таке право було надано.

За таких обставин, відповідачем було допущено порушення вимог встановлених ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України та проведено звільнення позивача, за наявності в останнього більших прав та гарантій встановлених законодавством в залишені на роботі, при звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи відповідача, щодо необхідності врахування, в даному випадку, крім встановлених вимог закону, ще й віку, соціальної захищеності та соціального статусу осіб, які підлягають звільненню, є необґрунтованими, оскільки дані критерії є визначальними лише в тих випадках, коли права, гарантії та переваги даних осіб є рівними, та підлягають ретельнішій перевірці. Місцевим судом, даним обставинам також не було надано належну оцінку, та безпідставно зазначені доводи покладено в основу рішення.

Таким чином, доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду відповідно скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів, виходячи з наведених вище висновків, встановлених обставин справи та вимог зазначеної норми закону, вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів, виходячи із зібраних доказів та положень ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", виходить з наступного: середньомісячний розмір заробітної плати позивача становить 2588,92 грн. (5177.83/2); середньоденна заробітна плата становить 126,30 грн. (5177.83/41-кількість відпрацьованих робочих днів).

Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 19450,20 грн. (154 роб. днів х 126.30 грн.).

Зважаючи на характер порушень допущених відповідачем, глибину моральних страждань позивача, судову практику, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначений позивачем в сумі 5000 грн. є великим та не відповідає розміру фактично завданої шкоди. Суд вважає, що з врахуванням всіх зазначених обставин розмір грошового відшкодування завданої ОСОБА_2 моральної (немайнової) шкоди повинен складати 1000 гривень.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відхилення апеляційної скарги публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, частково скасування рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року з ухваленням нового рішення

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 в задоволенні яких було відмовлено - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Визнати звільнення з роботи ОСОБА_2 незаконним.

Визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №54-к від 08.07.2015 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді сторожа Лохвицького район газопостачання публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз».

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19 450, 20 грн. (дев'ятнадцять тисяч чотириста п'ятдесят гривень двадцять копійок).

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди кошти в сумі 1000 грн. (одна тисяча гривень).

В іншій частині позову відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ Т.В. Одринська /підпис/ О.О. Буленко

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: