АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 761/540/13-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Волошин В.О.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Ньорби Олени Михайлівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованість за договором № НОМЕР_3 від 29 серпня 2008 року у розмірі 33 669,29 грн. та судовий збір в розмірі 336,69 грн..

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції частково, представник позивача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Ньорба Олена Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним позивачем обставинам укладення з ОСОБА_5 кредитного договору та доводам щодо наявності у неї заборгованості внаслідок порушення встановленого порядку погашення боргу, у зв'язку чим безпідставно відмовив у стягненні на користь банку процентів за користування кредитом та неустойки. Не враховано також те, що договірне списання грошових коштів з рахунку відповідача, на який вона отримує заробітну плату, є правом, а не обов'язком банку, в той час як контролювати порядок погашення свого боргу зобов'язана саме позичальник ОСОБА_5. Поза увагою суду залишилося те, що Положенням про організацію операційної діяльності в банках України не передбачено проведення банками взаємозвірки розрахунків з позичальниками та складання актів взаємозвірки, а тому вимога про проведення такої звірки не ґрунтується на нормах закону. Виписками по особовому рахунку відповідача належним чином підтверджується розмір наявної у неї заборгованості, обґрунтованість та підстави нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов'язання, що безпідставно не враховано судом. В оскаржуваному рішенні не надано оцінки поданим позивачем доказам та не вказано мотиви їх неприйняття до уваги, що свідчить про допущені порушення процесуального законодавства.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Романів Антон Анатолійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк», яке, в подальшому, змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_5 було укладено договір про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку електронної платіжної картки миттєвого випуску Visa InstantIssue № НОМЕР_3.

Відповідно до п. 1.1 цього договору позивач видав відповідачу платіжну картку миттєвого випуску VISA INSTANT ISSUE із строком дії 2 роки та відкрив спеціальний картковий рахунок № НОМЕР_2 в гривні.

05 вересня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до умов якої сторони домовились, що спеціальний картковий рахунок, відкритий за умовами договору, обслуговується за кредитною схемою. На умовах, визначених вказаною угодою, позивач надав відповідачці грошові кошти у вигляді кредитної лінії з лімітом у сумі 200 000,0 грн., на строк з 05 вересня 2008 року по 04 вересня 2011 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14% річних на споживчі потреби.

26 квітня 2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору, умовами якої було визначено, що позивач надав відповідачці грошові кошти у розмірі 170 000,0 грн., на строк з 26 квітня 2010 року по 25 квітня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14% річних на споживчі цілі. Часткове використання кредиту не допускалось (п. 1 додаткової угоди №2).

Пунктом 3 додаткової угоди № 2 визначено, що сукупна вартість кредиту визначена додатком № 1, який є невід'ємною частиною вказаної угоди.

Відповідно до п. 5 додаткової угоди № 2 проценти за користування кредитом нараховуються банком починаючи з дати фактичного використання кредитних коштів.

Згідно п. 14 додаткової угоди № 2 у разі несплати власником рахунку 2 (двох) платежів за цією угодою, що йдуть підряд, термін повернення кредиту вважається таким, що настав, і відповідно власник рахунку зобов'язаний повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в сумі, яка зафіксована на дату несплати другого платежу.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором станом на 19 грудня 2012 року, за ОСОБА_5 рахується заборгованість в розмірі 46812,47 грн., з них: 33675,99 грн. - заборгованість за основним зобов'язанням; 2004,22 грн. - неустойка за невиконання основного зобов'язання; 10581,80 грн. - заборгованість за простроченими процентами; 550,46 - неустойка за простроченими процентами.

Відповідно до п. 17 додаткової угоди № 2 банк має право вимагати розірвання договору, дострокового повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, а також вимагати відшкодування збитків банку в випадку невиконання чи неналежного виконання власником рахунку своїх зобов'язань за договором та за цією додатковою угодою.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» посилалося на те, що позичальник покладені на неї договором від 29 серпня 2008 року та додатковими угодами до нього зобов'язання не виконує, регулярних платежів в рахунок погашення не здійснює, а тому наявна у неї заборгованість та нарахована неустойка за неналежне виконання зобов'язань підлягають стягненню в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» та, стягуючи з ОСОБА_5 заборгованість за основним зобов'язанням в розмірі 33 669,29 грн., суд першої інстанції виходив з того, що факт невиконання позичальником ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором достовірно встановлений, проте належну до стягнення суму заборгованості за основним зобов'язанням необхідно зменшити на 6,70 грн., в зв'язку з неправомірним не зарахуванням позивачем вказаної суми за період з травня 2011 року по березень 2012 року з заробітної плати відповідачки в рахунок погашення кредиту.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не ґрунтуються на досліджених судом доказах та вимогах закону, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами додаткової угоди № 1 та додаткової угоди № 2 передбачався обов'язок позичальника погашати суму основної заборгованості та нараховані проценти на суму кредиту, відповідно до вказаних в угодах графіків.

Пунктами 4.11 договору № НОМЕР_3, п. 11 Додаткової угоди № 1 та п. 9 додаткової угоди № 2 передбачалося право банку на договірне списання необхідних платежів по кредиту з спеціального карткового рахунку позичальника, за рахунок коштів, що надходять на цей рахунок.

Пункти 12 додаткової угоди № 1 та 10 додаткової угоди № 2 передбачали, що у випадку недостатності коштів на рахунку № НОМЕР_4, для погашення осново боргу за кредитом та нарахованих процентів за користування ним, власник рахунку зобов'язаний в термін не пізніше 5 банківських днів з дня зарахування заробітної плати погасити заборгованість згідно з вимогами банку.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, починаючи з 03 березня 2012 року банк припинив договірне списання коштів з рахунку № НОМЕР_4, у зв'язку з тим, що заробітна плата на даний рахунок не нараховувалася через звільнення відповідача з Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк».

При цьому, ОСОБА_5 свої зобов'язання по погашенню кредиту, передбачені нормами ЦК України та умовами укладених з позивачем договорів і додаткових угод, не виконувала належним чином, що призвело до виникнення на її рахунку заборгованості за основним зобов'язанням у розмірі 33 675,99 грн..

За таких обставин, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем щодо повернення сум використаних кредитних коштів, суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність правових підстав для стягнення заборгованості по основному зобов'язанню з ОСОБА_5.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про стягнення з позичальника суми боргу по основному зобов'язанню, суд першої інстанції безпідставно зменшив дану суму на 6,70 грн., пославшись на те, що банк помилково не списав вказані кошти з рахунку позичальниці за період з травня 2011 року по березень 2012 року, за рахунок заробітної плати ОСОБА_5.

Так, пунктом 11 додаткової угоди № 1 визначено, що заборгованість за кредитною лінією та проценти за користування нею власник рахунку сплачує за рахунок коштів, що надходить на його спеціальний картковий рахунок № НОМЕР_4 в АБ «Брокбізнесбанк», як заробітна плата та інші виплати і надходження. Банк дебетує рахунок № НОМЕР_4 на суму заборгованості за кредитною лінією та нарахованих процентів без додаткового погодження з власником рахунку, згідно права банку на договірне списання, обумовлене в додатковій угоді від 05 вересня 2008 року до Договору на відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку платіжної картки Visa Electron.

Відповідно до пункту 4.11 Договору № НОМЕР_3, власник рахунку доручив банку здійснювати списання з спеціального карткового рахунку сум всіх операцій, суму овердрафту та процентів за користування ним, комісійної винагороди та штрафних санкцій, інших платежів, які стали наслідком або виникли в зв'язку з використанням Основної та Додаткової карток, а також направляти всі кошти, що надходять на рахунок, в погашення овердрафту та нарахованих процентів за користування ним.

Як вбачається з сукупного аналізу розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_5 та виписок по рахункам позичальника, Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» регулярно здійснювалося договірне списання коштів з рахунку позичальника в розмірах, що були передбачені графіком погашення.

27 квітня 2011 року банком було здійснено списання коштів в розмірі 3541,00 грн., що на 0,67 грн. менше, ніж передбачений графіком платіж, у зв'язку з чим, за період з 27 квітня 2011 року до 01 березня 2012 року у ОСОБА_5 рахувалася заборгованість по графіку погашення в розмірі 0,67 грн..

Вказана сума, в подальшому, ввійшла до загальної суми заборгованості по основному зобов'язанню, що чітко вбачається з розрахунку заборгованості.

Згідно поданих банком виписок по рахункам позичальниці, списання грошової суми в розмірі 3541,00 грн. відбулося в зв'язку з недостатністю коштів на рахунку для списання повного платежу.

Крім того, як вбачається зі змісту положень договору № НОМЕР_3, додаткових угод до нього, а також додаткової угоди № 1 від 05 вересня 2008 року до договору № 18056С-13/09/2004 договірне списання є правом, а не обов'язком банку.

Одночасно, з аналізу розділу 6.2 «Власник рахунку зобов'язується» договору № НОМЕР_3 вбачається, що здійснення всіх дій, спрямованих на погашення кредитних коштів, контроль за правильністю вказаних в виписках по рахунку відомостей, є обов'язками позичальника.

Суд першої інстанції вказані обставини не встановив, наявному в матеріалах справи розрахунку заборгованості та випискам по рахунку відповідача належної оцінки не надав, доводи позивача щодо відсутності необхідної суми коштів на рахунку позичальника для повного списання не врахував, та дійшов безпідставного висновку по те, що банком не було списано з рахунку ОСОБА_5 6,70 грн. та на цю суму розмір боргу по основному зобов'язанню піддягає зменшенню.

Оскільки суд першої інстанції безпідставно зменшив суму боргу за основним зобов'язанням, яка піддягає стягненню, на 6,70 грн., доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року про стягнення зменшеної суми заборгованості не відповідає вимогам закону, а тому з позичальника ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» підлягає стягненню повна сума заборгованості за основним зобов'язанням в розмірі 33 675,99 грн..

Звертаючись до суду з даним позовом, Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» просило також стягнути з ОСОБА_5 заборгованість по простроченим процентам в розмірі 10 581,80 грн., неустойку за прострочення виконання основного зобов'язання в розмірі 2 004,22 грн., неустойку за прострочення погашення процентів в розмірі 550,46 грн., посилаючись на те, що умовами договору та додаткових угод до нього було передбачено нарахування відсотків за користування коштами, сплату неустойки за прострочення виконання зобов'язань, а тому дані суми підлягають стягненню в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами, неустойки за прострочення виконання основного зобов'язання та погашення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано достовірність періоду та розмірів нарахування процентів і неустойки, а тому дані суми не піддягають стягненню.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим доказам, з наступних підстав.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Пунктом 1 додаткової угоди № 1 та пунктом 1 додаткової угоди № 2 до договору № НОМЕР_3 передбачалося, що процентна ставка за користування отриманими кредитними коштами встановлюється на рівні 14% річних.

Пунктом 5 додаткової угоди № 1 та пунктом 6 додаткової угоди № 2 встановлювалося, що проценти за користування кредитною лінією нараховуються банком, починаючи з дати фактичного використання кредитних коштів, щомісячно, в межах строку користування кредитом, на суму фактичного залишку заборгованості, із розрахунку фактичної кількості днів в місяці і році.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 14 додаткової угоди № 1 та пунктом 12 додаткової угоди № 2 передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитною лінією та/або строків сплати процентів за користування кредитною лінією банк має право нараховувати власнику рахунку неустойку за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначається додатковою угодою, від суми простроченої заборгованості.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по клієнту ОСОБА_5, остання за період з 31 березня 2012 року по 18 грудня 2012 року має заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 10 581,80 грн..

За відповідачем також рахується заборгованість по сплаті неустойки, яка нарахована за прострочення виконання основного зобов'язання за період з 04 березня 2012 року по 04 грудня 2012 року в розмірі 2 004, 22 грн. та за прострочення погашення нарахованих процентів за період з 04 квітня 2012 року по 04 грудня 2012 року в розмірі 550,46 грн..

Доказів того, що дані суми заборгованості розраховані невірно та мають менший розмір, ніж вказано позивачем, матеріали справи не містять.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, відповідач ОСОБА_5 не надала суду доказів на підтвердження того, що нею погашено заборгованість по відсотками і неустойці, чи доказів того, що будь-які здійснені нею в погашення боргу платежі не були врахованими при складанні розрахунку.

Одночасно, на підтвердження своїх позовних вимог про стягнення з позичальника заборгованості по процентам та неустойки банком надано суду завірений печаткою банку розрахунок, виписки по рахунку ОСОБА_5, які належним чином підтверджують як період нарахування процентів та неустойки, так і їх розмір.

При цьому, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог посилання представника відповідача на те, що банк зобов'язаний був самостійно здійснювати списання коштів з рахунку позичальника в погашення кредитної заборгованості, так як договірне списання є правом, а не обов'язком банку. В той же час, саме на ОСОБА_5, як позичальника, покладався обов'язок забезпечити повернення отриманих кредитних коштів та сплату інших, передбачених договором нарахувань, тобто, вона повинна була контролювати стан своїх рахунків та відповідність погашення кредиту передбаченим графіком сумам і періодам.

Суд першої інстанції належної оцінки поданим сторонами доказам не надав, умови укладених між сторонами договорів не врахував, та дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в частині стягнення процентів та неустойки є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

За таких обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника позивача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Ньорби Олени Михайлівни про безпідставність відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Брокбізнесбанк» є обґрунтованими, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року не відповідає вимогам закону та наявним в матеріалах справи доказам, а тому підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, стягнення з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованості по кредитному договору № НОМЕР_3 від 29 серпня 2008 року у розмірі 46 812,47 грн., з яких: 33 675,99 грн. - заборгованість за простроченим основним зобов'язанням; 2 004,22 грн. - неустойка за невиконання основного зобов'язання; 10 581,80 грн. - заборгованість за простроченими процентами; 550,46 грн. - неустойка за простроченими процентами.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Ньорби ОлениМихайлівни задоволено та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, вирішенню також підлягає питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин з відповідача ОСОБА_5 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 983,08 грн., з яких 468,13 грн. - судовий збір, сплачений при поданні позову, та 514,95 грн. - судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 526, 530, 611, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 88,303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Ньорби Олени Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» () заборгованість по кредитному договору № НОМЕР_3 від 29 серпня 2008 року у розмірі 46 812,47 грн., з яких: 33 675,99 грн. - заборгованість за простроченим основним зобов'язанням; 2 004,22 грн. - неустойка за невиконання основного зобов'язання; 10 581,80 грн. - заборгованість за простроченими процентами; 550,46 грн. - неустойка за простроченими процентами.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» () судовий збір в розмірі 983,08 грн., з яких 468,13 грн. - судовий збір, сплачений при поданні позову, та 514,95 грн. - судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: