У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення грошових коштів за договорами депозитних вкладів. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на укладені між ним та відповідачем трьох договорів банківського вкладу на суми 3 400 євро, 1 800 євро та 2 995 грн. В червні 2014р. позивач звернувся до банку з вимогою розірвання договорів та повернення депозитів, проте на сьогоднішній день його вимога не задоволена та вклади не повернуто. Просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD800 від 06 березня 2014 року в розмірі 3 400 євро з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 412 євро; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD500 від 06 березня 2014 року в розмірі 1 800 євро з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 209 євро; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за договором банківського вкладу SAMDNWFD900 від 06 березня 2014 року в розмірі 2 995 грн з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 898 грн; стягнути пеню згідно Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 18 907 грн, стягнути транспортні затрати у розмірі 452 грн; стягнути моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн. та стягнути судові витрати у розмірі 951 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження, внесення ним грошових коштів на депозитні рахунки.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 06 березня 2014 року, між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» (Стандарт 12 міс.), відповідно до умов якого позивачем було внесено грошові кошти у сумі 3 400 євро на особовий рахунок відкритий відповідачем, процентна ставка за депозитом склала 11% річних, строком 366 днів, до 06 березня 2015 року включно (а.с. 10).

06 березня 2014 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу «Депозит плюс» (Депозит + 12 міс.) та внесено позивачем на особовий рахунок відкритий відповідачем 1 800 євро, строком на 366 днів до 06 березня 2015 року включно, з процентною ставкою за депозитом 10,5% річних (а.с. 11).

06 березня 2014 року між цими ж сторонами було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» (Стандарт 12 міс.) за умовами якого позивачем було розміщено грошовий вклад у розмірі 2 995 грн, зі строком вкладу 366 днів до 06 березня 2015 року включно, із встановленою процентною ставкою 20% річних (а.с. 12).

16 червня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання цих договорів з подальшим поверненням йому грошових коштів, розміщених на його особовому рахунку, відкритому відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на неможливість виконання договору, оскільки відділення банку, у якому укладено договір, знаходиться на території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Отже, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, яка розташована у м. Дніпропетровську, тому згідно із чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами.

На порушення зазначених норм процесуального права суд першої інстанції на наведені докази уваги не звернув, не надав їм оцінку у сукупності з іншими доказами та не встановив обставин справи, на підтвердження яких такі докази надано.

Суд першої інстанції, зазначивши про те, що докази зарахування грошових коштів не є неналежним доказом на підтвердження наявності грошових коштів на рахунку банку, залишив поза увагою, що за змістом ст. 1059 ЦК України письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 4.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України операції з готівкою оформляються касовими документами відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України.

Таким нормативно-правовим актом Національного банку України є Інструкція про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за № 768/8089.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (№6-118цс14), аналіз статті 1059 Цивільного кодексу України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, дозволяє дійти такого висновку.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки копіям квитанцій (а.с. 13 зворот), з яких вбачається, що зазначені позивачем грошові кошти були ним внесені на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі встановленому згаданими договорами, не роз'яснив відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України право на подання оригіналів договорів та платіжних документів.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції, не встановив фактичних обставин справи, у повному обсязі, не з'ясував належним чином розміщення позивачем вкладів у ПАТ КБ «ПриватБанк», обмежившись загальними нормами, пославшись при цьому на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Апеляційним судом зауважено, що ним вживались заходи щодо сприяння всебічному та повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами їхніх прав, зокрема, витребування у банку інформації про розмір коштів на вказаних депозитних вкладах, та такої інформації останнім не надано через обмежений доступ до первинних документів, що використовувались на території Автономної республіки Крим, при цьому залишивши поза увагою, що лист ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 259) не містить посилання на відсутність укладення таких договорів з позивачем.

Разом з цим, посилання апеляційного суду щодо недотримання позивачем Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493 та Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, є помилковим, оскільки оформлення документів, що підтверджують внесення грошових коштів на рахунки, а також квитанції, що містять необхідні реквізити, зазначені у цій Інструкції та Положенні відноситься до повноважень банку, а не вкладників. Водночас, апеляційним судом не взято до уваги та не перевірено обставини, викладені позивачем у неодноразових зверненнях з приводу наявності у нього оригіналів договорів вкладу та відповідних квитанцій. Також апеляційним судом зауважено, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності грошових коштів на рахунках, проте не зазначено, яким чином позивач мав це підтвердити.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук