Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/2784/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Марфіна Н.В.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстраційного обліку.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважають, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначають, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідачі не сплачують за житлово-комунальні послуги, а також те, що між сторонами постійно виникають скандали, відповідачі систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для позивачів проживання з ними в одній квартирі. Судом не взято до уваги та не надано оцінки доказам, що надавались, а саме: рапорту ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про проведення з відповідачем ОСОБА_4 профілактичної бесіди виховного характеру щодо недопущення будь-яких протиправних дій відносно позивача ОСОБА_3, адміністративному матеріалу Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4, і не застосував при вирішенні спору ст. 116 ЖК України. Судом також були порушені норми процесуального права - не роз'яснено позивачам право змінити підстави позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що у АДРЕСА_1, яка є неприватизованою та особовий рахунок по якій відкрито на ОСОБА_3, зареєстровано п'ять осіб: наймач ОСОБА_3 з 1958 року, її син ОСОБА_2 з 1981 року, його колишня дружина ОСОБА_4 з 1986 року; а також їх діти: ОСОБА_6 з 1992 року; ОСОБА_5 з 1986 року, що підтверджується даними, які містяться у довідці форми №3 від 17 червня 2015 року за №1950.

Шлюб між відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 розірвано в листопаді 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

20 травня 2015 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що сторони є мешканцями АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_4, була зареєстрована в квартирі з 1985 року, як дружина позивача ОСОБА_2, після народження синів позивача ОСОБА_2 - відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6, останні також були зареєстровані за адресою спірної квартири. Позивачі зазначали, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги, які нараховуються по кількості зареєстрованих в квартирі осіб, а відповідач ОСОБА_4 за місцем реєстрації після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі впродовж трьох років та не є членом сім'ї позивачів. ОСОБА_3 зверталась до відповідачів з проханням звільнити належну позивачам житлову площу та добровільно знятись з реєстрації, на що останні запропонували вирішити це питання позивачам. Посилаючись на положення ст. 160 ЖК УРСР, ст. 816 ЦК України позивачі стверджували, що діями відповідачів порушено право позивачів на користування та розпорядження жилим приміщенням, права власності в квартирі відповідачі не мають, участі в поточному ремонті не приймають, добровільно знятися з реєстрації не бажають, підстав, передбачених п.п. 1-7 ст. 71 ЖК УРСР для відмови у виселенні відповідача ОСОБА_4 немає. Посилаючись на положення ст.ст. 107, 109 ЖК України, ст. З СК України, ст.ст. 16, 815 ЦК України позивачі зазначали, що реєстрація відповідачів у квартирі порушує право позивачів на користування та розпорядження нею, і тому, на думку позивачів, вони мають законне право вимагати виселення відповідачів із спірної квартири. Просили ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2, який також є представником позивача ОСОБА_3, підтримав вимоги позовної заяви, додатково пояснив, що відповідачі проживають в квартирі, проте не сплачують за житлово-комунальні послуги, між сторонами постійно виникають скандали. Відповідач ОСОБА_4 не дає матері позивача ОСОБА_3 спокійно жити, обливає останню холодною водою та б'є. З питанням про поділ особового рахунку до суду не звертались, оскільки, на думку позивача, відповідачі не мають права на проживання у квартирі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 надала пояснення про те, що вона не може жити з відповідачем ОСОБА_4, остання не пускає її до ванної кімнати, три з половиною роки знущається, псує їжу та б'є її, викрадає її речі, а всі заяви ОСОБА_4 до міліції є брехнею.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, посилалась на те, що вона 33 роки проживає у квартирі, робила там ремонт і іншого житла вона не має. За твердженням відповідача саме ОСОБА_3 б'є її і палкою, і віником, а сама відповідач лише страждає від дій позивачів.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, посилався на те, що він з народження проживає у квартирі, нікуди ніколи не виїжджав, а кошти на оплату житлово-комунальних послуг він передає своїй матері ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Висновок суду ґрунтується на тому, що доказів на підтвердження того, що відповідачі понад строки, встановлені законом, не проживають у квартирі, позивачі не надали, а надані стороною відповідачів докази свідчать про проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні, і ця обставина була визнана позивачами в судовому засіданні. Підставами звернення до суду з даним позовом є напружені відносини, що склались між мешканцями квартири, та несплата відповідачами вартості спожитих ними житлово-комунальних послуг, проте такі обставини не можуть бути підставами для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 не припиняє її права користування житловим приміщенням.

Вимоги про зняття з реєстрації не відповідають положенням ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, вважає, що вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив доказів, які свідчать про те, що відповідачі систематично порушують правила співжиття в квартирі та роблять неможливим для позивачів проживання в одній квартирі, та не дав цим доказам належної оцінки, судова колегія відхиляє, зважаючи на те, що підставами позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є непроживання відповідача ОСОБА_4 в квартирі понад 3 роки, не сплата відповідачами за житлово-комунальні послуги, а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд в порушення вимог ст. 10 ЦПК України, з огляду на обраний позивачами спосіб захисту порушеного права, не роз'яснив позивачам їх право уточнити підстави позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на те, що відповідно до журналу судового засідання сторонам було роз'яснено їх процесуальні права, і зауваження позивачами на журнал судового засідання не подавались.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді даної справи та ухваленні рішення судом не було застосовано і не було взято до уваги ст. 116 ЖК України, є безпідставними, оскільки позов був заявлений про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а вказаною нормою закону регулюються правовідносини сторін у разі пред'явлення вимог про виселення наймача або його членів сім'ї чи інших осіб, які після вжиття до них заходів запобігання і громадського впливу продовжують порушувати правила співжиття, руйнувати чи псувати жиле приміщення або використовувати його не за призначенням.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: