АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» про визнання контрактів про співробітництво в процесі навчання та виховання учня недійсними,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7588/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Саламон О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» (далі по тексту - ТОВ «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна») про визнання контрактів про співробітництво в процесі навчання та виховання учня недійсними.

Визнано недійсними контракти №18/2013 та №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що оспорюванні контракти є двосторонніми правочинами, укладеними між школою та ОСОБА_2, як матір'ю дитини, відповідно до вимог чинного законодавства. Зокрема, чинне законодавство не містить заборони укладати такі контракти лише з одним із батьків. Звертає увагу на те, що укладені контракти не стосуються прав і обов'язків ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано контракти про співробітництво в процесі навчання та виховання учня ТОВ «ПЗШ І-ІІІ ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та від 01 липня 2014 року в частині зазначення стороною договорів ОСОБА_3 недійсними. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суд міста Києва від 19 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_2, представник ТОВ «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

01 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ПЗШ І-ІІІ ступенів «Фортуна» укладено контракт № 18/2013 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує ОСОБА_7 до першого класу. Протоколом погодження договірної оплати за навчання в зазначеній школі від 1 липня 2013 року сторони домовились про оплату в розмірі 2 100 грн. щомісячно.

01 липня 2014 року між відповідачами укладено контракт № 100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня, за умовами якого школа зараховує ОСОБА_7 до 2-Б класу. Протоколом від 1 липня 2014 року сторони встановили оплату в розмірі 2 250 грн. щомісячно (а.с.5-12).

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на те, що він не був обізнаним про укладені між відповідачами правочини, їх не підписував, хоча зазначений стороною договорів, просив суд визнати їх недійсними.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 та визнав недійсними контракти №18/2013 та №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що рішення суд було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання вказаних вимог є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вказанихнорм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, в преамбулі Контрактів №18/2013 та №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року визначено, що сторонами контрактів є Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна», в особі її директора, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Разом з тим, контракти підписані лише ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказаних контрактів не підписував.

Отже, оспорювані контракти не можуть бути підставою для виникнення у ОСОБА_3 цивільних обов'язків перед Приватною загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів «Фортуна».

При цьому, слід враховувати, що вказані контракти укладені в інтересах малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому, при перевірці правомірності їх укладення слід насамперед з'ясувати чи відповідають їх умови інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно з ст. 150 СК України батьки зобов'язаніпіклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, ОСОБА_2, як мати малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, мала право на укладення вказаних контрактів, що стосуються забезпечення виховання та надання освіти останньому.

При цьому, ОСОБА_3 не надав суду доказів, що укладення ОСОБА_2 Контрактів №18/2013 та №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року не відповідає/суперечить інтересам дитини, або ж що він пропонував ОСОБА_2 інший навчальний заклад.

Порушення прав дитини не було визначено позивачем як підстава заявленого позову.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_2 уклала контракти №18/2013 та №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року без його відома, в односторонньому порядку погодила зі школою розмір оплати за навчання спільного з ним сина, щоб в подальшому стягнути з нього суму коштів, які вона витратила на таке навчання, як додаткові витрати.

Таким чином, враховуючи викладене, з'ясувавши думку ОСОБА_3 відповідно до вимог п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», ст. 217 ЦК України, колегія суддів вважає, що контракти №18/2013 та №100/2014 про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи 1-3 ступенів «Фортуна» від 01 липня 2013 року та 01 липня 2014 року підлягають визнанню недійсними лише в частині зазначення стороною контрактів ОСОБА_3

У суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати укладення ОСОБА_2 таких контрактів на навчання сина позбавленням позивача права на виховання останнього. Наявність у суді позову ОСОБА_2 про відшкодування ОСОБА_3 сплачених за вказаними контрактами коштів, як додаткових витрат, не може бути підставою для визнання їх недійсними в повному обсязі.

Таким чином, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Фортуна» про визнання контрактів про співробітництво в процесі навчання та виховання учня недійсними задовольнити частково.

Визнати контракти №18/2013 від 01 липня 2013 року та №100/2014 від 01 липня 2014 року про співробітництво в процесі навчання та виховання учня приватної загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Фортуна» недійсними в частині зазначення стороною контрактів ОСОБА_3.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль