Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/27/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Кореняк В. К.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

01.06.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючої судді: Суровицької Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М., Кіселика С.А.,

секретар: Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє також як законний представник ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Кіровоградської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє також як законний представник ОСОБА_5, 2001 року народження, про звернення стягнення на квартиру та виселення. Вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № KGPRGA01580003, відповідно до якого останньому було надано кредит у сумі 41 тис. 632 долари США зі сплатою 15 процентів річних та строком повернення до 16 травня 2028 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня

Банк та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Відповідач порушив умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 125 тис. 52 долари США 71 цент.

Уточнивши позовні вимоги, Банк просив звернути стягнення на іпотечне майно - квартиру, шляхом визнання за Банком права власності на предмет іпотеки з вартістю, визначеною на момент набуття права власності на підставі оцінки предмета іпотеки; виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 2001 року народження, з квартири, що є предметом іпотеки, зі зняттям їх з реєстраційного обліку в територіальному органі Державної міграційної служби України (т.1, а.с.3-4, 49, 64).

25 вересня 2013 року ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, звернулась до суду із зустрічним позовом до

ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки від 16 травня 2008 року, укладеного між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3, недійсним. Посилалась на те, що на момент укладення договору іпотеки спірної квартири неповнолітній ОСОБА_5 мав право користування зазначеною квартирою, проте договір був укладений без згоди органу опіки та піклування, договором порушуються майнові права дитини (т.1, а.с.87-88).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4.в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 16 травня 2008 року, укладений ЗАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с. 164-167).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, у справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє як законний представник ОСОБА_5, відмовлено ( т.2, а.с.48-51).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє як законний представник ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині (щодо відмови в задоволенні зустрічного позову ) рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року залишено без змін (т.2, а.с.77-79).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 16 травня 2008 року , звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.108-110).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд (т.2, а.с.179-180).

Постановою Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року за наслідками перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року, ухвалу в частині залишення без змін рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції (т.3, а.с.128-131).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, яка діє як законний представник ОСОБА_5, скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с.137-140).

В апеляційній скарзі Банк просить рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку та про відмову в задоволенні зустрічного позову (т.1, а.с.174-175, 198,199).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Банку підтримав доводи апеляційної скарги, а представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник служби у справах дітей Кіровоградської міської ради, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому був наданий кредит у розмірі 41 тис. 632 долари США зі сплатою 15 % річних та строком повернення до 16 травня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, предметом якого стала двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору утворилась заборгованість у сумі 125 тис. 52 долари США 71 цент.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з листопада 2001 року, є батьками ОСОБА_5, 2001 року народження.

ОСОБА_2 з 22 лютого 1991 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. З 06 травня 2005 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. За цією ж адресою з 1999 року зареєстрована ОСОБА_3., яка є інвалідом і групи та потребує стороннього догляду.

Згідно з довідкою житлово-експлуатаційної контори № 12 за травень 2008 року у квартирі АДРЕСА_1, яка належить в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрована та проживає одна особа - ОСОБА_4 (т.1, а.с. 115).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 16 травня 2008 року, наданій нотаріусу під час оформлення договору іпотеки, їй був відомий факт передачі спірної квартири в іпотеку (т.1, а.с.118).

Під час укладання іпотечного договору в своїй заяві від 16 травня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засвідчили, що на предмет іпотеки не мають права власності (часткової) або права користування діти та особи віком до 18 років та своїми заявами підтвердили, що право дітей при укладенні правочину не буде порушено. Крім того, у вказаній заяві приватним нотаріусом зазначено про те, що паспорт і довідку житлово-експлуатаційної контори нею перевірено, відміток про наявність дітей не виявлено (т.1 а.с.112).

Проте, згідно з листом управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 19 листопада 2013 року та поквартирною карткою квартири АДРЕСА_1, в указаній квартирі зареєстрований ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до пояснень ОСОБА_4, даних УДМС Вв Кіровоградській обалсті, дитина була зареєстрована в спірній квартирі з часу народження.

Вказані обставини не заперечуються представником Банку.

Згідно з довідкою дошкільного навчального закладу № 60 "Ягідка" управління освіти Кіровоградської міської ради від 7 жовтня 2013 року ОСОБА_5 відвідував цей заклад з серпня 2004 року до серпня 2008 року (т.1,а.с.135).

Відповідно до копії витягу з Історії розвитку дитини Дитячої міської поліклініки № 1 ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а.с.137-140).

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки .

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Відповідні правові позиції викладено в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-396цс15, від 9 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-392цс15.

Довідкою дошкільного навчального закладу і копією витягу з Історії розитку дитини, поквартирною карткою спростовуються відомості, зазначені у довідці ЖЕК № 12 від травня 2008 року (т.1,97), яка надавалась нотаріусу при укладенні договору іпотеки та підтверджується, що на час укладання договору іпотеки, неповнолітній ОСОБА_5 проживав разом з матір'ю - ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Як встановлено судом дитина була зареєстрована у спірній квартирі з часу її народження, спірна квартира є єдиним та постійним місцем її проживання.

Відповідачем не надано доказів того, що неповнолітня дитина на час укладення договору іпотеки мала інше постійне місце проживання.

За таких обставин передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 4 проголошено, що дитині має належати право на відповідне житло.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Виходячи з принципу забезпечення інтересів дитини, верховенства права, передбаченого ст.8 Конституції України, факт подання батьком недостовірної інформації щодо місця проживання дитини у квартирі та в зв'язку з цим щодо наявності у дитини права користування квартирою, не може бути підставою для відмови в позові про визнання недійсним іпотечного договору.

Факт приховування батьком дитини від банку достовірної інформації щодо проживання дитини у квартирі та в зв'язку з цим щодо наявності у дитини права користування нею, не може бути підставою для відмови в захисті фактично порушеного права малолітнього на житло.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Банк подавав заяву про застосування позовної давності (а.с.159), посилаючись на те, що іпотечний договір укладено 16 травня 2008 року, а позивач про визнання цього договору недійсним звернувся до суду 24 травня 2013 року.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що строк позовної давності не пропущено. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ОСОБА_4 не є стороною іпотечного договору, позов пред'явила на захист інтересів неповнолітнього сина. Відповідно до ч.4 ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючасуддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

С.А.Кіселик