Справа № 628/1498/16-ц
Провадження № 2/628/697/16
31 травня 2016 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого - судді Шиховцової А.О.,
за участю секретаря - Шевченко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та стягнення коштів, -
В судовому засіданні позивачка підтримала вищевказані позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача до суду не зявився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, у своїх письмових запереченнях просив суд відмовити у задоволенні позову, при цьому посилався на ст.ст. 203, 215, 216, 627, 628, 629, 638, 640, 642, 806, 807, 808, 809 ЦК України, вказував на те, що договір фінансового лізингу, укладений з ОСОБА_1, вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Спірні правовідносини врегульовані як загальними нормами (Цивільний кодекс України) так і спеціальними нормами (Закон України «Про фінансовий лізинг»), які підлягають застосуванню у системному звязку. При цьому спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Форму договору фінансового лізингу визначено статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а тому нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обовязковим, посилаючись н лист Міністерства юстиції України від 10.03.2016 р. № 7865/4279-0-33-16/8 щодо надання розяснення законодавства з питання нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Крім того, посилаються на те, що Нацкомфінпослуг, як єдина установа, що здійснює державне регулювання та контроль за юридичними особами, які надаються фінансові послуги фінансового лізингу у своєму листі від 30.10.2015 р. № 7405/16-9 зазначає про те, що діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.
В судовому засіданні встановлено, що 24.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №004164, згідно якого предметом лізингу по даному договору є: автомобіль Nissan X-Rail. Наведене підтверджується копією договору №004164 фінансового лізингу, поясненнями позивача та письмовими запереченнями представника відповідача. За умовами вказаного договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» зобовязалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно вищезазначений автомобіль, а позивачка зобовязалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно цього з умовами цього договору /п. 1.1 договору/.
Відповідно до п. 1.3 договору, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (Додаток №3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі.
Згідно до п. 2.1 договору, авансовий платіж - сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця до дати передачі предмета лізингу; комісія за організацію одноразова плата лізингоодержувачем за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що повязані з його виконанням ( у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання).
Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу, розмір яких встановлюється в додатку №1.
Несправедливими умовами оспорюваного правочину позивач, окрім іншого, вважає:
(п.3.4.) залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обовязковому порядку, - що порушує принцип добросовісності та призводить до дисбалансу договірних відносин;
(п.6.4.) будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його зєднання з будь-якими нерухомими або рухомими обєктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодавця перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невідємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця та підпорядковуватися даному договору, при цьому лізингодавець не зобовязаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має права на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів;
(п.6.5.) лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням, нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції, - що є суперечливим та несправедливим відносно лізингоодержувача, який не має згоди відшкодувати витрати, зроблені у звязку із змінами предмета лізингу згідно законодавства і це іде не а користь лізингодавця;
(п.6.6.) на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобовязання лізингоодержувача в тому числі платіжні зобовязання, залишаються чинними в повному обсязі, - що є несправедливим відносно лізингоодержувача, адже, якщо він не має можливості виконати свої зобовязання за договором з незалежних від цього причин, компанія односторонньо розриває договір, не повертаючи при цьому кошти та вилучаючи предмет лізингу, в той час як себе такими ж зобовязаннями компанія не обмежила;
(п.8.12) в період строку дії договору розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця. У разі виникнення таких обставин лізингодавець та лізингоодержувач складають додатклвуц угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт користування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингулізигнодавець має право розірвати даний договір, після чого лізиноодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (пяти) діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізинові платежі підлягають поверненню лише в частині відшкодування вартості предмета лізингу, з урахуванням стану повернутого предмету лізингу та фізичного зносу, що визначається шляхом здійснення амортизаційних відрахувань;
Розділ 12 договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу», де встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору (сплата штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу), і , водночас, відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем;
(п.12.12) у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.
Судом встановлено, що відповідач на даний час не передав позивачу предмет лізингу по вказаному договору.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Згідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізонгоодержува чем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). А в ч. 2 цієї ж статті вказано, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найом (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15.
Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Судом встановлено, що договір № 004164 фінансового лізингу від 24.03.2016 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1 нотаріально посвідчено не було.
Оскільки оспорюваний договір не був посвідчений нотаріально то відповідно до ч. 2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1,2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України.
Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача в письмових запереченнях про те, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обовязковим, оскільки ці посилання представника відповідача спростовуються наведеними нормами чинного законодавства України.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самосійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Згідно з ч. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
За змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону
№ 1023-XII«Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти24) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Положеннями укладеного спірного договору передбачено, що лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).
У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, яке згідно п. 1.3. цього договору відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі, лізингоожержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).
У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору). Отже, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.
Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).
Крім того, за змістом п. 8.12 договору в період строку дії договору розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця. У разі виникнення таких обставин лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт користування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингулізигнодавець має право розірвати даний договір, після чого лізиноодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (пяти) діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізинові платежі підлягають поверненню лише в частині відшкодування вартості предмета лізингу, з урахуванням стану повернутого предмету лізингу та фізичного зносу, що визначається шляхом здійснення амортизаційних відрахувань.
У договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у розділі 12 договору передбачена сплати лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справі № 6-3020цс15.
Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Дослідивши умови правочину щодо прав та обов'язків лізингодавця та лізингоодержувача, суд приходить до висновку, що ряд його умов є несправедливими за змістом частини третьої статті 18 вказаного вище Закону України, зокрема, положення: - щодо обмеження прав споживача стосовно виконавця, третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Такими несправедливими умовами правочину є пункти договору фінансового лізингу: 5.4 (умови щодо можливості зміни вартості предмета лізингу й імперативний обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю), 8.3, 8.8, 8.12 (умови щодо коригування лізингових платежів та проведення індексації розміру лізингової плати). Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. У розділі 12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.
Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.
Також слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
За змістом статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір фінансового лізингу №004164 від 24.03.2016 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_1.
Згідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену нею комісію за організацію лізингу в сумі 52 800 грн.
Суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 551,21 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, ст. ст. 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України, суд,-
Позов - задовольнити.
Визнати договір фінансового лізингу № 004164 з додатками від 24.03.2016 року недійсним.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 06 червня 2016 року.

Головуючий А.О.Шиховцова