Провадження № 22-ц/779/1376/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Ясеновенко Л.В., Мелінишин Г.П.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, витребування з незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 15 квітня 2005 року між ним та ОСОБА_3 у м.Лас Вегас, Штат Невада, Сполучені Штати Америки, було укладено шлюб. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2009 року шлюб було розірвано. Проте за час спільного проживання подружжя придбало спільне майно, а саме квартиру по вул. Південний Бульвар, 35/104 в м.Івано-Франківську.

Як стало відомо позивачеві, відповідач ОСОБА_3 05.12.2006 року за договором купівлі-продажу відчужила спірну квартиру відповідачеві ОСОБА_4, чим порушила його право як співвласника.

З наведених підстав просив суд визнати квартиру по вул. Південний Бульвар, 35/104 в м.Івано-Франківську спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, частки яких є рівними; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаної квартири; витребувати у ОСОБА_4 належну ОСОБА_2 1/2 частку квартири; зобовязати ОСОБА_4 Д,М. не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні належною йому частиною квартири.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що вирішуючи спір судом не зясовано, за які кошти у 2000 році відповідач ОСОБА_3 придбала спірну квартиру, будучи студенткою. Також судом не допитано у якості свідка позивача ОСОБА_2 та не встановлено, що саме ОСОБА_2 за власні кошти придбав квартиру, яку оформив на ОСОБА_3, оскільки мав намір одружитися з нею, однак на той час ще перебував у шлюбі з ОСОБА_5, але не жив з нею.

Апелянт вказує також на те, що на момент придбання спірної квартири у 2000 році ОСОБА_3 фактично проживала з ним. Наведені обставини ствердила сама ОСОБА_3 у своїх поясненнях, які надала у 2011 році в Чорномовській транспортній прокуратурі.

В цілому апелянт вважає, що судом не встановлено, на підставі яких документів ОСОБА_3 набула права власності на спірну квартиру.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 та його представник вимоги апеляційної скарги заперечили просили відмовити в її задоволенні.

Апелянт та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що спірне майно (квартира по вул. Південний Бульвар, 35/104 в м.Івано-Франківську) набуто подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи рішення в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції оскільки встановлено, що спір між сторонами виник з приводу правового режиму нерухомого майна, а саме квартири по вул. Південний бульвар, 35/104 в м.Івано-Франківську та правомірності його відчуження відповідачкою ОСОБА_3 відповідачеві ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2009 року, яке набрало законної сили 28.09.2009 року, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2В та зареєстрований 15.04.2005 року у м.Лас Вегас, штат Невада, Сполучені Штати Америки, про що видано сертифікат №D797976 (а.с.3-4).Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2009 року набрало законної сили 28.09.2009 року.

Отже, сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі у період з 15.04.2005 року по 28.09.2009 року (ч.2 ст.114 СК України).

Відповідно до положень ст.ст.57,60 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Тобто основним критерієм, який дозволяє надати майну статус спільної сумісної власності, є час набуття такого майна, який суду слід встановити під час розгляду справ даної категорії.

З матеріалів справи вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 набула на згідно Свідоцтва про право власності від 26.06.2000 року, яке видане їй на підставі договору від 11.05.2000 року (а.с.50).

Наведена обставина не спростована стороною позивача (апелянта) у суді першої інстанції, а також при перегляді справи в апеляційному порядку.

В подальшому згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2006 року ОСОБА_3 відчужила вказану квартиру ОСОБА_4 (а.с.47-49).

З огляду на положення ст.57 СК України, а також встановлений судовим рішенням факт укладення ОСОБА_3 шлюбу з ОСОБА_2 лише 15.04.2005 року, спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3, оскільки набута нею до укладення шлюбу з ОСОБА_2

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не представив доказів, які підтверджують право спільної сумісної власності на квартиру по вул.Південний бульвар,35/104 та не довів належними та допустимими доказами ті обставини , на які посилається. Зокрема посилання апелянта на здійснення ним оплати за спірну квартиру та перебування з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних стосунках на час її придбання, колегія суддів не може брати до уваги, оскільки такі не підтверджені доказами.

Крім того, наявна у матеріалах справи копія Свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вказує на те, що на час придбання квартири (26.06.2000р.), ОСОБА_2 перебував у іншому шлюбі, який розірвано лише 05.12.2000 року (а.с.52).

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення. Тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Ясеновенко Л.В.

ОСОБА_6