Номер провадження: 22-ц/785/3329/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Парапана В.Ф., Драгомерецького М.М.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя,

встановила:

05.08.2015 року ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданої 03.02.2016 року заяви про зменшення позовних вимог) до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя (а.с. 1-2, 52-53).

Так, позивач, з урахуванням остаточних уточнень, просила суд:

- розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ВДРАЦС Одеського МУЮ 01.10.2010 року, актовий запис № 1478;

- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вартість частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 2 463,6 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на сьогоднішній день спільне мешкання як подружжя вичерпало себе та є неможливим, сторони не мають спільних інтересів у житті, фактично шлюб розпався вже біля року тому та з цього часу сторони мешкають окремо. Крім того, за твердженням позивача, під час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль, який було зареєстровано на відповідача та який він згодом відчужив, але відмовляється в добровільному порядку компенсувати позивачу частку його вартості, як спільного майна подружжя.

Позивач ОСОБА_2, та її представник ОСОБА_4, в судове засідання 22.02.2016 року не з'явилися, але від останньої до суду надійшло клопотання, згідно з яким заявлені (уточнені) ОСОБА_2 позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а.с.65).

Відповідач ОСОБА_3, в судове засідання 22.02.2016 року не зявився, але його представник ОСОБА_5, у промові в судових дебатах просив суд:

- позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково;

- розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ВДРАЦС Одеського МУЮ 01.10.2010 року, актовий запис № 1478;

- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.;

- в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Такі доводи та вимоги представника відповідача мотивовані тим, що дійсно шлюб між сторонами фактично припинено, сторони однією сімєю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. Між тим, за твердженням представника відповідача, спірний автомобіль було придбано ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_2 за свої особисті кошти, а позивачем під час розгляду справи не було доведено, що кошти, за які було придбано такий автомобіль, були спільною власністю подружжя.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Іванова) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 01.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис за № 1478, повторно видане 10.06.2015 року свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 229324.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 22.02.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвати; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість частки в спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 5173,56 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення вартості частки у спільному майні подружжя, з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

01.10.2010 року між позивачем ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Іванова) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що 01.10.2010 року складено відповідний актовий запис за № 1478, що підтверджується повторно виданим 10.06.2015 року свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД № 229324 (а.с.15).

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

За твердженням позивача, на сьогоднішній день спільне мешкання як подружжя вичерпало себе та є неможливим, сторони не мають спільних інтересів у житті, фактично шлюб розпався вже біля року тому та з цього часу сторони мешкають окремо. Бажання бути разом і продовжувати підтримувати подружні відносини не має змісту. Сімю зберегти неможливо, подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам та негативно впливати на інтереси кожного.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина третя статті 105 Сімейного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 Сімейного кодексу України).

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторони однією сімєю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, а також з огляду на те, що відповідач в цій частині позов визнав, суд правильно вважав за можливе та доцільне розірвати шлюб між сторонами.

Колегія суддів вважає, що в цій частині суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що ці позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому, в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо відмови в задоволенні позову щодо стягнення вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн.

Так, відмовляючи в задоволенні цієї частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

За твердженням позивача, під час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль, який було зареєстровано на відповідача та який він згодом відчужив, але відмовляється в добровільному порядку компенсувати позивачу частку його вартості, як спільного майна подружжя.

Між тим, суд за такими доводами та вимогами ОСОБА_2 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно з 01.10.2010 року по сьогоднішній день перебувають у зареєстрованому шлюбі.

23.12.2013 року між Фірмою «Інтер-Авто» у вигляді ТОВ (Продавець) та гр. ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Контракт № 23/01, відповідно до умов якого Продавець зобовязався передати у власність, а Покупець сплатити та прийняти виготовлений у 2014 році автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, за ціною 224 900 грн. (а.с.5-6).

Відповідно до складеного Акту прийому-передачі автомобіля, Фірма «Інтер-Авто» у вигляді ТОВ передала, а гр. ОСОБА_3 прийняв автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску (а.с.7).

Згідно із повідомленнями Управління ДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 12.08.2015 року та 22.09.2015 року, транспортний засіб «Mazda 3», 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1, належав ОСОБА_3 З обліку не знімався. 05.05.2015 року був перереєстрований на імя ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 071543 від 05.05.2015 року. На теперішній час даний транспортний засіб зареєстровано на імя ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 074628 від 19.05.2015 року (а.с.26, 33).

Отже, автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1 було придбано (зареєстровано), а згодом відчужено ОСОБА_3 дійсно у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Вирішуючи справу в цій частині, суд першої інстанції послався наступні норми права та правову позицію касаційного суду.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Між тим, в матеріалах справи відсутні, а позивачем ОСОБА_2, та її представником ОСОБА_4, не представлено до суду доказів, які б свідчили, що автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1, було придбано не ОСОБА_3 самостійно (за особисті кошти), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя (ОСОБА_3 та ОСОБА_2О.), а тому, на думку суду першої інстанції, вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, не підлягає поділу між сторонами, у звязку з чим і відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості частки зазначеного автомобіля, як спільного майна подружжя.

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення вартості частки у спільному майні подружжя, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог.

Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Оскаржене рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн. не відповідає зазначеним нормам права.

Так, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи справу в цій частині, суд першої інстанції прийняв на віру посилання відповідача та його представника про те, що спірний автомобіль був придбаний на особисті кошти відповідача, а тому не є спільним майном подружжя та не підлягає розділу. Вказані доводи є голослівними, жодним належним та допустимим доказом не підтвердженні. Не надав таких доказів представник відповідача і в суді апеляційної інстанції, заявивши, що це позивач та її представник зобовязані надавати докази того, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вирішуючи в цій частині спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Однією з підстав набуття права спільної сумісної виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу.

Ст. 60 СК, що поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, є продовженням загальної норми ч. 3 ст. 368 ЦК. Водночас слід звернути увагу на те, що за змістом останньої норми факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою лише встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором.

За змістом ст. ст. 57, 58, 62 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є наступне майно, незважаючи на те, що воно набуте під час шлюбу:

1) майно, набуте кожним з подружжя на підставі договору дарування;

2) майно, набуте кожним з подружжя в порядку спадкування;

3) майно, набуте кожним з подружжя за кошти, які належали дружині, чоловіку особисто;

4) речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

5) премії, нагороди, які дружина, чоловік одержали за особисті заслуги. Однак суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню;

6) кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала дружині, чоловіку, а також як відшкодування завданої дружині, чоловіку моральної шкоди;

7) страхові суми, одержані дружиною, чоловіком за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням;

8) за рішенням суду - майно, набуте дружиною, чоловіком за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин;

9) частка у майні, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, також кошти, що належали одному з подружжя;

10) плоди і доходи від речі, яка є об'єктом особистої приватної власності одного з подружжя;

11) за рішенням суду - дохід, одержаний за рахунок майна іншого з подружжя, якщо другий з подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні цього майна в управлінні цим майном чи догляді за ним.

Договором, про який йдеться у ч. 3 ст. 368 ЦК і яким може бути встановлено інший правовий режим на майно подружжя, ніж право спільної сумісної власності, є шлюбний договір (ст. ст. 92 - 103 СК). Право подружжя визначати правовий режим майна, набутого під час шлюбу, відмінний, ніж режим спільної сумісної власності, визначається ч. 2 ст. 97 СК.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім ї визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України) Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь- яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України ).

Дійсно, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу дійсно не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку по цій справі слід діяти на презумпції того, що спірне майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не буде встановлено судом на підставі належних та допустимих доказів.

Саме з цього слід виходити при застосуванні зазначеної вище правової позиції, викладених у Постановах Верховного Суду України, так як вказані справи містили належні та допустимі докази придбання спірного майно за особисті кошти одного з подружжя, однак, по даній справі, матеріали справи не містять жодного доказу придбання спірного майно за особисті кошти відповідача, крім пояснень його представника.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

На момент відчуження транспортного засобу письмова згода позивача щодо вчинення правочину не надавалася.

Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації.

Колегія суддів не може погодитись з твердженням представника відповідача про те, що звіт оцінювача ТОВ «ХАВК ХОЛДІНГ» за № 30102160 від 22.01.2016р. (а.с.55-62) про встановлення середньоринкової вартості спірного транспортного засобу не є належним доказом по справі у звязку з тим, що потрібно було з цього приводу проводити експертизу, вважає їх не обґрунтованими та не основаними на законі, так як представник відповідача ніяким доказом не спростував цей звіт, іншої оцінки не надав, клопотання про призначення експертизи не заявляв ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. Посилання представника відповідача на те, що за цим звітом автомобіль коштую більше, ніж коштував новий автомобіль при його придбанні, також не беруться до уваги, так як при придбанні автомобіля в 2013р. його ціна в гривні була зазначена відповідно до курсу долара США 8,1 грн. за 1 дол. США (а.с.5-7), а при складенні звіту в 2016р. курс дол. США розраховувався станом на 05.05.2015р. на рівні 21,13 23,63 грн. за один дол. США.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку що сторони набули права спільної сумісної власності на зазначене спірне майно, а саме - автомобіль марки Mazda3 Skyactiv SDN 1/5 L AT Touring+, 2014 року випуску, д/н НОМЕР_1, який згодом був відчужений ОСОБА_3 у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 без її на те згоди, а тому вартість цього автомобіля повинна враховуватися при поділі спільного майна подружжя, шляхом вирішення питання компенсації ? частини від вартості, встановленої на підставі звіту оцінювача ТОВ «ХАВК ХОЛДІНГ» за № 30102160 від 22.01.2016р.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові

витрати.

Фактично, по справі позовні вимоги позивача повинні бути задоволені в повному обсязі, а тому і судові витрати понесені нею і документально підтверджені повинні бути присуджені з відповідача на користь позивача.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн. та стягнення судового збору неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, суд порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині і ухвалення в цій частині нового рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626,04 грн. та стягнення судового збору.

Постановити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Лапкіна Андрія Михайловича на користь Лапкіної Катерини Олегівни: вартість частки у спільному майні подружжя в розмірі 179 626 (сто сімдесят девять тисяч шістсот двадцять шість) грн. 04 коп., а також понесені Лапкіною Катериною Олегівною витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 173 (пять тисяч сто сімдесят три) грн. 56 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий ОСОБА_9

Судді ОСОБА_10

ОСОБА_11