Справа № 445/895/15 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/534/16 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року з урахуванням ухвали від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Львівської області Куліцька Н.С., про визнання недісними договорів дарування,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Львівської області Куліцька Н.С., про визнання недісними договорів дарування відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача - ОСОБА_3, просить таке скасувати, ухвалити нове, яким визнати недійсним договір дарування будинку цегляного з господарськими та дворовими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який складається: з чотирьох житлових кімнат площею 95,7м2 та однієї кухні, загальною площею 111,7м2, до якого приналежні господарські та дворові споруди, а саме: господарська будівля, зазначена у плані під літерою «В», гараж цегляний, зазначений у плані під літерою «Г», дворові споруди, зазначені в плані під цифрами «1-3»., укладений 11.12.2014року між ОСОБА_5 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованою), посвідчений приватним нотаріусом Золочівського нотаріального округу Львівської області Куліцкою Н.С., та зареєстрований в реєстрі за N91280 з 11 грудня 2014року, з часу його укладення. Та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000га, кадастровий номер - НОМЕР_1, для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівельних споруд (присадибна ділянка), що знаходиться у АДРЕСА_1, укладений 11.12.2014року між ОСОБА_5 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованою), посвідчений приватним нотаріусом Золочівського нотаріального округу Львівської області Куліцкою Н.С. та зареєстрований в реєстрі за №1281 з 11 грудня 2014року, з часу укладення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про те, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, не відповідає нормам матеріального права, суд не дав оцінки доводам сторони позивача. Судом не враховано підстави недійсності оспорюваних правочинів, визначених ч.1 ст.215 ЦК України. За змістом оскаржуваного договору об'єктом угоди є будинок. Будинок, згідно технічного паспорту, складається: з чотирьох житлових кімнат площею 95,7м2 та однієї кухні, загальною площею 111,7м2. До будинку приналежні господарські та дворові споруди, а саме: господарська будівля, зазначена у плані під літерою «В», гараж цегляний, зазначений у плані під літерою «Г», дворові споруди, зазначені в плані під цифрами «1-3». Проте добудованої самочинно споруди на час його укладення, фактично не існувало.

Відповідачем ОСОБА_5 без отримання дозвільних документів здійснено прибудову до будинку, що є новоствореним майном у вигляді тамбуру. Прибудова змінила конфігурацію будинку, утворивши новий об`єкт нерухомості. Прибудова знаходиться майже на межі земельної ділянки позивача та примикає до іншої частини житлового будинку, власником якої є позивач. Відповідач ОСОБА_5 створила майно, проте через його самочинність не набула права на таке майно, в т.ч. і не мала права укладати оспорювані договори. Уклавши договір дарування будинку щодо майна, якого фактично не існує, відповідач ОСОБА_5 порушила приписи ч.1. 5 ст.203 ЦК України, ч.1 ст.316, 317, ч.1 ст.331, ч.2 ст.376,ст..380 ЦК України, що відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України надає право для визнання договорів недійсним. Позивач позбавлена права пред»явити позов щодо самочинного будівництва до відповідача, яка вчинила таке будівництво -ОСОБА_5, оскільки власником уже є інший відповідач - ОСОБА_4, обдарована, та до такого власника з позовом про самочинне будівництва позивач звернутись не може, оскільки ним не здійснено самочинної добудови. До особи , яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, тому визнання недійсним договору дарування на будинок автоматично тягне за собою припинення права власності відповідача ОСОБА_4 на земельну ділянку. Окрім того, оспорювані договори дарування містили ознаки нікчемності правочину, передбаченого ст. 228 ЦК України.

Заслухавши пояснення представника позивача - апелянта ОСОБА_3, який апеляційну скаргу підтримав, представників відповідача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які скаргу заперечили, за відсутністю третьої особи - приватного нотаріуса, від якого надійшло клопотання про розгляд справи без такого, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу про державну реєстрацію (а.с.12) позивачка є власницею житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11 грудня 2014 року (а.с.10, 11) відповідачка ОСОБА_5 передала, а відповідачка ОСОБА_4 прийняла в дар будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000га, розташовану за цією ж адресою.

Згідно копії плану земельної ділянки (а.с.17), вбачається, що житлові будинки АДРЕСА_1 мають спільну стіну, а земельні ділянки межують одна з одною.

З листів інспекції ДАБК у Львівській області (а.с.14, 15) видно, що на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідачка ОСОБА_5 проводила виконання будівельних робіт по добудові прибудови (тамбуру) без отримання права на виконання таких робіт (принаймні станом на 03.03.2014 року).

З листа виконкому Золочівської міської ради (а.с.16) вбачається, що дозвільних документів щодо прибудов до Житлового будинку АДРЕСА_1 не надавалось.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що у договорі дарування житлового будинку про тамбур як складову частину житлового будинку не згадується, тому прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки. Окрім того, зазначив, що у випадку доведеності порушення прав позивачки такій слід було обрати інший спосіб захисту своїх прав.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з п.3 Договору дарування житлового будинку, про тамбур як складову частину житлового будинку не згадується, тобто договір дарування укладений на підставі наявних правовстановлюючих документів, у яких жодних самочинних об`єктів, добудов, тамбурів не значилось /а.с.10/.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які вказують на порушене право особи -позивача, яка не є стороною оспорюваних договорів, однак вказує на порушене її право, що виявляється у неможливості звернення до суду з позовом щодо здійснення відповідачем самочинної прибудови. Відтак, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що позивачем обрано неналежний спосіб звернення до суду .

Однією із підстав недійсності зазначених договорів позивач зазначає, що такий укладений з порушенням ч.1 ст.203 ЦК України та в силу ч.1 ст.215 ЦК України, є недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можу бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач оскаржила договори дарування будинку та земельної ділянки як нікчемні, оспорювані та такі, що порушують публічний порядок одночасно.

Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не спростовується, що на момент укладання оскаржених договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки вказане майно належало тільки одному власникові ОСОБА_5 Відомості про існування прав третіх осіб, в тому числі прав позивача, на момент укладення договорів судом не встановлені і в матеріалах справи відсутні. Позивач на будинок і земельну ділянку не претендує, та не є стороною правочинів щодо відчуження вказаного майна.

Отже, на момент укладення договорів дарування відповідач ОСОБА_5 була повноправним власником будинку і земельної ділянки, мала законне право розпорядитися ними на власний розсуд.

Окрім того, встановлено, що прибудова до будинку (тамбур) не була включена до складу будинку як предмету договору дарування. Апелянтом висновок суду не спростований, навпаки цю обставину такий визнає, отже жодних порушень ст.203 ЦК України та прав позивача в момент укладення договору дарування будинку судом не встановлено, а апелянтом не доведено.

Щодо тверджень про недійсність договору дарування земельної ділянки, жодних підстав такої недійсності сторона позивача не вказує, посилаючись лише на автоматичне припинення права власності на земельну ділянку. Проте, як видно з оспорюваних договорів, такі є самостійними об`єктами дарування

Виходячи з положень ст.215 ЦК України, підставою визнання оспорюваного правочину недійсним має бути наявність негативних наслідків для заінтересованої особи. Таких наслідків судом не встановлено і апелянтом не доведено.

Як видно з матеріалів справи, реконструкція житлового будинку по АДРЕСА_1 закінчена, та у запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені зміни про загальну і житлову площу 27.08.2015р., чого не було на час укладення у 2014 році оспорюваних договорів, та у договорах про жодні добудови не значиться.

Враховуючи наведене, суд, з`ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються вищенаведеним .

Так як судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги..

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.