АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/3899/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Коренюк А.М.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представників відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 05 вересня 2015 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2461, між ОСОБА_3 та ОСОБА_7.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представники відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року скасувати.

Апеляційну скаргу обґрунтовували тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним, безпідставним і необґрунтованим. Судом першої інстанції не було в повному обсязі з'ясовано дійсні причини подання позову про розірвання шлюбу та не враховано, що звернення до суду відбулося не в результаті вільного волевиявлення позивачки ОСОБА_3, а з ініціативи її матері. Зазначили про існування конфлікту між ОСОБА_7 та матір'ю його дружини, яка налаштовувала позивача проти відповідача. Судом першої інстанції було безпідставно відмовлено в визначенні додаткового строку на примирення подружжя, чим порушено право відповідача на сім'ю. Необґрунтованими вважають висновки про те, що подальше спільне життя сторін є неможливим, а шлюб суперечить інтересам одного з подружжя. Судом не було враховано при вирішенні спору подану відповідачем заяву про те, що між сторонами налагодилися відносини, вони спільно проводили дозвілля, що можуть підтвердити численні свідки. Не було прийнято до уваги також те, що пряме та вольове бажання позивача ОСОБА_3 на розірвання шлюбу відсутнє, вона вагалася з своїм остаточним рішенням. Посилалися також на допущені судом першої інстанції порушення процесуального законодавства в частині правил визначення підсудності справи, так як не було здійснено запиту до адресно - довідкової служби на підтвердження адреси реєстрації відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 2015 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

Дітей від шлюбу сторони не мають.

З лютого 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 припинили спільне проживання однією сім'єю, шлюбно - сімейні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року сторонам надавався строк на примирення тривалістю один місяць, проте примирення не відбулося.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 посилалася на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбно - сімейні відносини між ними припинені з лютого 2016 року, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її волевиявленню, а тому шлюб підлягає розірванню в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та, розриваючи шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 05 вересня 2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду встановлено фактичне припинення між сторонами подружніх стосунків, одночасно позивач категорично наполягала на своїх позовних вимогах, від можливості надання повторного строку на примирення відмовилася, з огляду на що суд вважає, що збереження шлюбу суперечить її волі, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах та в повній мірі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновку суду не спростовують, з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до положень статті 111 СК України, суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім`ї полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

З матеріалів справи вбачається, що судом вживалися заходи, спрямовані на примирення подружжя, надавався час для примирення, проте примирення не відбулося.

З журналів судового засіданні від 06 квітня 2016 року та 18 травня 2016 року встановлено, що позивач ОСОБА_3 заперечувала проти надання строку на примирення та наполягала на задоволенні позову про розірвання шлюбу.

З урахування даних обставин та вищенаведених положень закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що примирення та збереження шлюбно-сімейних відносин неможливе і суперечить інтересам позивача ОСОБА_3, а тому є всі правові підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з'ясував дійсні причини подання позову та відсутність волевиявлення позивача на розірвання шлюбу не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки не підтверджені жодними доказами і є лише припущеннями відповідача, в той час як рішення суду, в силу вимог ст. 60 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необґрунтованими є твердження апелянта про те, що висновок суду першої інстанції про неможливість подальшого збереження шлюбу є безпідставним, так як матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 категорично наполягала на задоволенні її позову та розірванні шлюбу, а в силу ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що обґрунтовано враховано судом першої інстанції.

Не підтверджені за допомогою жодних доказів та спростовуються матеріалами справи доводи апеляційної скарги про те, що позивач не виявила чіткого і беззаперечного волевиявлення на розірвання шлюбу та вагалася з своїм остаточним рішення.

Так, з журналу судового засідання від 06 квітня 2016 року вбачається, що позивач заперечувала проти надання судом строку на примирення.

В судовому засіданні 18 травня 2016 року ОСОБА_3 категорично заперечувала поти надання повторного строку на примирення та підтримала свої позовні вимоги, що, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджує дійсне та незмінне волевиявлення на розірвання шлюбних відносин.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 також просила рішення суду про розірвання шлюбу залишити без змін, так як примирення між нею та відповідачем неможливе.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції також доводи скарги про те, що суд не врахував подану відповідачем заяву про досягнення подружжям примирення та не допитав на підтвердження цих обставин вказаних в заяві свідків, так як дійсним підтвердженням примирення сторін може слугувати лише відмова ОСОБА_3 від своїх позовних вимог про розірвання шлюбу, чого не відбулося в судовому засіданні.

Посилання апеляційної скарги на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм правильну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представників відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представників відповідача ОСОБА_7ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: