АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Юзькова О.Л.
справа №761/574/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» - СокуренкоНаталії Вікторівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 26.08.2011 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на зазначені обставини та неналежне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого станом на 30.11.2015 року утворилася заборгованість у сумі 11624,58 грн., з яких: 835,58 грн. - заборгованість за кредитом, 6959,30 грн. - заборгованість за процентами, 2799,96 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 529,74 грн. - штраф (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2016 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» - Сокуренко Н.В. подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем до позовної заяви, в тому числі, були долучені: копія заяви позичальника, копія Умов та правил надання банківських послуг, копії паспорта та ідентифікаційного коду на ім'я ОСОБА_2, посвідчених власноруч останньою.

Банк також надав суду розрахунок заборгованості з якого вбачається, що відповідач отримала грошові кошти, сплачувала заборгованість, але не в повному обсязі, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Крім того, розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, а суд його відхилив лише з формальних міркувань, хоча наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості вказує на розмір заборгованості у відповідну календарну дату наростаючим підсумком.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, які свідчать про наявність заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором та у розмірі визначеному у позові.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 26.08.2011 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 2700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Як вбачається з матеріалів справи та оглянутої в судовому засідання апеляційної інстанції оригіналу банківської картки, виданої позивачем ОСОБА_2, строк її дії - по червень 2015 року.

Згідно з п.1.1.7.12 Умов та правил надання банком послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Згідно з п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банком послуг карта діє до останнього дня місяця вказаного на лицевій стороні карти включно. Забороняється використання карти (її реквізитів) із закінченим строком дії.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не виконала належним чином своїх зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого станом на 30.11.2015 року у відповідача перед ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» утворилася заборгованість у сумі 11624,58 грн., з яких: 835,58 грн. - заборгованість за кредитом, 6959,30 грн. - заборгованість за процентами, 2799,96 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 529,74 грн. - штраф (процентна складова).

Вказаний розрахунок заборгованості був перевірений колегією суддів та визнаний вірним.

Крім того, на його підтвердження представником позивача було надано виписку з рахунку за договором від 26.08.2011 року, при цьому представником відповідача не було надано суду свого контрозрахунку та не надано суду будь-яких доказів на підтвердження невірності розрахунку заборгованості наданого банком.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем доведено існування заборгованості, яка виникла в результаті неналежного виконання зобов'язання за договором кредиту, оскільки відповідачем протилежного суду надано не було.

А тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечуючи щодо заявленого ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» позову, вказувала на те, що банк надіславши відповідачу письмову вимогу про погашення заборгованості змінив строк виконання зобов'язання.

Проте, такі доводи представника відповідача є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Разом з тим, кредитним договором не було встановлено те, що повернення наданого кредиту здійснюється щомісячними платежами.

Крім того, лист ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» за вих. № від 24.05.2012 року є не досудовою вимогою про дострокове погашення ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, а є пропозицією виконати зобов'язання за договором.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до даних правовідносин положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 не визнала позовні вимоги ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» посилаючись на сплив позовної давності.

Колегія суддів вважає, що підстав для застосування позовної давності немає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, дія картки закінчилась у червні 2015 року (а.с.118, 141), а з позовом до суду банк звернувся у січні 2016 року.

Крім того, відповідно до п. 1.1.7.31 Правил строк позовної давності, що стосується вимог банка про повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку складає 50 років.

Тобто, в будь-якому випадку, позивачем не було пропущено строку позовної давності.

Відповідачем не заперечувався факт укладення з позивачем кредитного договору та підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, до того ж всі подальші дії відповідача свідчать про її згоду з умовами.

В силу ч. 2 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наведеного вбачається, що у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Представником відповідач не зазначалося та, відповідно, не було надано доказів про те, що ОСОБА_2 зверталася до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, зокрема, щодо зменшення строку позовної давності, а відтак вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами даного договору.

Представник відповідача вказувала на відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та правилами ОСОБА_2 була ознайомлена і що вони містили умови щодо збільшеного строку позовної давності. Разом з тим, на запитання колегії суддів з якими ж Умовами та правилами остання була знайома - відповіді надано не було.

При цьому представником відповідача, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не було надано доказів, які б підтверджували те, що на час укладення кредитного договору були дійсні інші Умови і правила надання банківських послуг в ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК».

З матеріалів справи вбачаться, що відповідач підписала Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», в якій виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку з кредитним лімітом 2700 грн., та підтвердила, що вона ознайомилася і погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.

Зі змісту Заяви убачається, що ОСОБА_2 погоджується з тим, що зазначена заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять укладений між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Крім того, позивачем було надано копію наказу № СП-2010-256 від 06.03.2010 року Про затвердження Умов та правил надання банківських послуг, згідно якого на момент укладення з відповідачем договору кредиту, саме Умови та правила надання банком послуг, що містяться в матеріалах справи діяли на момент укладення між сторонами по справі договору кредиту (а.с.7-30, 125-127).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору.

Отже, діючим законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов в цілому.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позову.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 2893,80 грн.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» - Сокуренко НаталіїВікторівни - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь публічного акціонерного товариства «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», , заборгованість за кредитним договором від 26 серпня 2011 року в розмірі 11624 грн. 58 коп., яка складається з: 835 грн. 58 коп. - заборгованості за кредитом, 6959 грн. 30 коп. - заборгованості за процентам за користування кредитом, 2799 грн. 96 коп. - заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 529 грн. 74 коп. - штрафу (процентна складова) та судовий збір в розмірі 2893 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді