Справа № 487/4491/16-ц
Провадження № 2/487/2326/16
РІШЕННЯ

Іменем України

06.12.2016 року Заводський районний суд м.Миколаєва в складі головуючого - судді Андрощука В.В., при секретарі судового засідання Колісниченко В.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом: ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання втратившими право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про визнання ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, на підставі ст. 405 ЦК України, посилаючись на те, що за вказаною адресою вони не проживають з початку 2012 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, при цьому зазначив, що відповідач це колишній член сім'ї ОСОБА_3, а саме колишня дружина її сина, малолітній ОСОБА_4 її онук.

З моменту припинення шлюбних стосунків та ведення спільного господарства, з початку 2012 року, ОСОБА_3 разом з малолітнім сином, добровільно залишила квартиру. З вказаного часу відповідач не сплачує комунальні послуги та не приймає участь в утримані квартири, особисті речі її та дитини у помешканні відсутні. З 2013 року ОСОБА_3 разом з сином постійно проживає у м.Вознесенську.

У судовому засіданні відповідач позов не визнала, при цьому не заперечуючи обставин викладених позивачем, в частині того, що з початку 2012 року у спірній квартирі вони з сином не проживають, просила у його задоволені відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що ОСОБА_2 не доведено факту обмежень у здійсненні своїх прав по користуванню та розпорядженню належним їй майном, внаслідок їх з сином реєстрації у вказаній квартирі. Крім того, зазначила, що не має у власності іншого житла, а отже задоволення позову призведе до порушення їх з сином житлових прав.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, встановив наступне:

На підставі договору купівлі-продажу №3901 від 06.07.2005 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2

Відповідно довідки Ф-3 №3214 видана ЖЕК №2 ЖКП «Бриз» 01.09.2016 року в квартирі зареєстровані син позивачки ОСОБА_5, його колишня дружина ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 07.08.2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано.

Згідно, акту про не проживання від 05.09.2016 року, ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 не проживають з 2012 року.

Викладені обставини, також знайшли своє підтвердження як поясненнями самої ОСОБА_3, яка суду пояснила, що дійсно в квартирі не проживає з 2012 року, на даний час з сином мешкає за адресою АДРЕСА_3. Так і показами, допитаного у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5, який суду пояснив, що з моменту розлучення відповідач разом з сином у спірній квартирі не проживають. За власною ініціативою, добровільно, забравши свої речі ОСОБА_3 переїхала до матері. Згода щодо проживання дитини з відповідачкою була досягнута ними при розлучені.

На підставі викладеного, суд вважає встановленим факт відсутності ОСОБА_2 у жилому приміщенні спірної квартири, понад один рік без поважних причин.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі йог відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання у цьому будинку.

Оскільки між позивачкою та ОСОБА_3 відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, остання не проживає та не користуються зазначеною квартирою більше чотирьох років, суд вважає, що ОСОБА_3 втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4.

Що стосується позовних вимог в частині визнання втратившим право на користування житловим приміщенням малолітнього ОСОБА_4, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником та наймачем.

Відповідно до ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке не є власністю когось із них, встановлюються законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 власного житла на праві власності немає, права користування іншим житлом не набула, як не набув такого прав і неповнолітній ОСОБА_4

У спірній квартирі зареєстрований батько неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_5

У відповідності до положень ст..29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягала десяти років, є, зокрема, місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Проаналізувавши дані норми права, суд дійшов до висновку, що держава захищає права дітей на користування житловим приміщенням, яким користуються її батьки, та приходить до переконання, що в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання малолітнього ОСОБА_4 втратившим право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_4 слід відмовити, з метою запобігання порушення прав дитини на житло.

Керуючись ст.ст.6, 10, 11, 60, 79, 88,209, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 втратившою право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_5.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва в порядку, передбаченому ст.ст.294- 296 ЦПК України.

Суддя: В.В.Андрощук