Справа № 450/1296/16 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/7099/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4,, її представника

ОСОБА_5, представника органу опіки та піклування -

Лотоцької О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації м. Львова, про позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно його малолітньої дочки, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнення судових витрат.

Оскаржуваним заочним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав щодо дочки, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 551,20 грн. судових витрат.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи судове рішення в заочному порядку, суд першої інстанції позбавив відповідача права на захист в суді, оскільки, позивачем свідомо при поданні позовної заяви не вказано засоби зв»язку з відповідачем, чим порушено вимоги ст. 119 ЦПК України, а також, в матеріалах справи відсутні докази отримання, ОСОБА_3, судових повісток в порядку, передбаченому ст. 74 ЦПК України. Також, зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд не взяв до уваги довідку Львівського дошкільного навчального закладу ясла - садок № 6 від 13 квітня 2016 року, з якої не вбачається фактів ухилення батьком від виконання своїх батьківських обов»язків. Також, не підтверджує цих обставин і наявна в матеріалах справи довідка Комунальної четвертої міської клінічної лікарні м. Львова від 18 квітня 2016 року, яка лише стверджує, що батько жодного разу поліклініку не відвідував.

Стосовно висновку органу опіки та піклування, відповідач вважає, що такий не повинен братися судом до уваги через те, що при його складанні не враховано істотні обставини, такий складений у відсутності батька, чим унеможливлено спростування ним всіх обставин, на які посилалась позивачка у справі. В тому числі, не враховано молодий вік батька, його бажання спілкуватись з дитиною та перешкоди, які йому чинить позивачка у спілкуванні з дитиною. З вищенаведених підстав апелянт просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, представника органу опіки та піклування Лотоцької О.П. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень ст.15 ЦК України, право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повністю ухилився від виконання покладених на нього батьківських обов'язків, оскільки не піклується про стан здоров»я дитини, про її фізичний розвиток, не спілкується з дитиною в необхідному обсязі, належним чином матеріально не забезпечує, що суд розцінив, як ухилення від виховання дитини, що стало наслідком винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, зазначені обставини об'єктивно стверджено матеріалами справи та поясненнями наданими у судовому засіданні позивачкою, її представником та представником органу опіки та піклування.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо ж дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як регламентує п.1 ст.18 цієї ж Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров»я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини;жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками чи наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування чи бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з роз»ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.10.2012року, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася ОСОБА_7, батьком якої записаний ОСОБА_3, а матір'ю ОСОБА_4

З відмітки у паспорті громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_2, виданого Франківським РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області 11.10.2012 року, вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова №465/9451/13-ц від 23.12.2013 року.

З пояснень сторін вбачається, що дитина після розірвання шлюбу проживає разом з матір»ю, ОСОБА_4

Відповідач є платником аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання дочки, ОСОБА_7, у розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 02.10.2013 року, за виконавчим листом № 465/9451/13-ц, виданим Франківським районним судом м. Львова від 16.01.2014 року.

З розрахунку заборгованості по аліментах , підписаного заступником начальника Пустомитівського РВ ДВС вбачається, що у ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів станом на 20.12.2016 рік, немає.

Разом з тим, з вищезазначеного розрахунку заборгованості по аліментах, вбачається, що ОСОБА_4 не отримувала аліменти на дитину у період з 01.01.2015 року до листопада 2016 року, оскільки такі відповідачем не сплачувалися через відсутність роботи та постійного заробітку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої доньки, ОСОБА_7, підписаний заступником голови Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, який має рекомендаційний характер і не є обов»язковим для суду і підлягає оцінці разом з іншими доказами..

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки фактам, зазначеним у висновку органу опіки та піклування, їх не перевірив, не взяв до уваги ту обставину, що такий висновок був не затверджений розпорядженням голови районної адміністрації, наданий за відсутності ОСОБА_3, який не був заслуханий органом опіки та піклування, рішення про доцільність прийнято органом опіки та піклування на підставі довідок Львівського дошкільного навчального закладу ясла - сад №41, довідки про недоотримання аліментів в період з 01.01.2015 року до 01.04.2016 року, довідки Комунальної 4-ої міської клінічної лікарні м. Львова, а також на підставі письмових свідчень свідків, які пояснень з приводу невиконання відповідачем обов»язків по утриманню дитини, на засіданні органу опіки та піклування не давали. У висновку органу опіки та піклування відсутнє покликання на те, що орган опіки та піклування прийшов до такого висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав з врахуванням інтересів дитини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, керуючись інтересами дитини, повинен був встановити, чи позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідатиме інтересам дитини.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав позивачка мотивувала тим, що відповідач вихованням дитини не займається, має заборгованість по сплаті аліментів, не допомагає матеріально утримувати дитину, ніякого зв»язку з дитиною не підтримує, не цікавиться вихованням та станом здоров»я дитини, ухиляється від виконання батьківських обов»язків.

Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач посилався на те, що колишня дружина перешкоджає зустрічам з дочкою, стверджував, що від виконання батьківських обов»язків не ухилявся, любить дочку, цікавиться її життям, вихованням у дитячому садку, хоче з нею спілкуватися, займатися її вихованням, однак не може спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, займатися її вихованням з причин наявності конфліктних відносин з колишньою дружиною.

Оцінивши докази, надані позивачкою на підтвердження позовних вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, якими є довідка №6 від 13.04.2016 року Львівського дошкільного навчального закладу ясла-садок про те, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, відвідує зазначений навчальний заклад з листопада 2014 року по теперішній час, за вказаний період дитина систематично, без порушень режиму відвідує дошкільний навчальний заклад, є доглянутою та охайною, плата за харчування здійснюється мамою своєчасно, без заборгованості, за час відвідування дитиною дошкільного закладу батька дитини бачили декілька разів; довідкою Комунальної четвертої міської клінічної лікарні м. Львова від 18.04.2016 року про те, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 знаходиться на обліку К4МК з 03.02.2014 року, за час проживання батько дитини жодного разу поліклініку не відвідував, здоров'ям дитини не цікавився; довідкою Личаківського ВДВС Львівського МУЮ від 15.04.2016 року вих. №420 про неотримання аліментів стверджується, що ОСОБА_3 у період часу з 01.01.2015 року по 01.04.2016 року ухилявся від сплати аліментів у розмірі 1 / 3 частин усіх видів його заробітку щомісячно в користь ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання відповідачем своїх батьківських обов»язків без поважних причин, судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов»язками, що свідчить про відсутність підстав, передбачених ч.2 ст. 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Така поведінка відповідача частково є наслідком конфліктних відносин між ним та його колишньою дружиною. Судом також не встановлено, чи позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не в повній мірі перевірив наявність зазначених позивачкою підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, не взяв до уваги наявність неприязних відносин з позивачкою, та те, що позбавлення батьківських прав відповідно до положень ст. 166 СК України, є виключною мірою.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позву ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.