Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.

суддів: Завгородньої І.М., Гримич М.К.,

Писаної Т.О., ПоповичО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Регіональні електричні мережі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, за касаційною скаргою державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (далі - ДП «Регіональні електричні мережі) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньої плати за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди.

На обґрунтовуючи позовних вимог послався на те, що з 01 квітня 2004 року перебував із відповідачем у трудових відносинах. З 15 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року виконував свої посадові обов'язки, перебуваючи за межами м. Донецька, а саме - у м. Димитрові Донецької області та м. Дніпропетровську. Вказував, що на підставі наказу від 31 березня 2015 року № 24-к його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначав, що на час звільнення з роботи йому не було виплачено заробітну плату в повному обсязі.

Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідача на його корить заборгованість із заробітній плати у розмірі 60 941 грн 69 коп., компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 627 грн 76 коп., розрахунок якої проведено у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а також 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Регіональні електричні мережі» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 29 839 грн 92 коп., компенсацію за час розрахунку при звільненні у розмірі 32 776 грн 92 коп., а разом 62 616 грн 84 коп.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць у розмірі 5 404 грн 08 коп. допущено до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДП «Регіональні електричні мережі» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачу до моменту звільнення, відсутні будь-які докази про зміну умов праці позивачу, а після звільнення позивача не було проведено розрахунок в порядку ст. 116 КЗпП України, а тому вважав, що на користь позивача підлягає стягненню зарплата та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте із вказаними висновками судів повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що 01 квітня 2004 року ОСОБА_3 був переведено на посаду заступника директора із загальних питань ДП «Укренерговугілля», на підставі наказу від 01 квітня 2004 року № 58-к, що підтверджується записом № 15 у трудовій книжці.

Встановлено, що з 2008 року ДП «Регіональні електричні мережі» є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Укренерговугілля».

Згідно з наказом від 31 березня 2015 року № 24-к ОСОБА_3 було звільнено за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, запис № 19 трудової книжки.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що йому при звільнені було виплачено заробітну плату не у повному обсязі, а саме відповідач не здійснював нарахування та виплату заробітної плати із 15 вересня 2014 року, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими Пенсійним Фондом України, за вересень 2014 року нарахування заробітної плати здійснено в меншому розмірі, із жовтня 2014 року нарахування заробітної плати не здійснювалось взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до постанови Держкомстату СРСР від 28 грудня 1989 року № 241 «Про затвердження форм первинної облікової документації для підприємств та організацій» первинним документом, який підтверджує виконання працівником посадових обов'язків є табель обліку робочого часу працівників.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» про початок антитерористичної операції на сході України, в тому числі на території Донецької області.

07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», згідно з п. 3 якої міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям доручалося забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Пізніше постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 року № 109, від 08 квітня 2015 року № 239 у пункт 3 постанови № 595 були внесені зміни, згідно з якими переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

У зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції та на виконання п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 наказом ДП «РЕМ» від 24 грудня 2014 року № 375 «Про переміщення Донецької та Луганської філій з території проведення АТО» місцем знаходження Донецької філії ДП «РЕМ» було визначено: пров. Кузнецький, 1, м. Димитрів, Донецька область.

Оскільки через захоплення підприємства отримати документи про заробітну плату позивача немає змоги, суди вважали за можливе здійснити необхідні розрахунки на підставі Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих із Пенсійного Фонду України.

Відповідно до Індивідуальної відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, відсутні відомості про нарахування ОСОБА_3 заробітної плати за період з жовтня 2014 року по березень 2015 року та розмір сплаченого єдиного соціального внеску за цей період.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Заперечуючи проти позову, ДП «Регіональні електричні мережі» посилалось на те, що позивач з вересня 2015 року не виконував свої посадові обов'язки, у зв'язку з чим заробітна плата йому не нараховувалась, на відміну від нарахування іншим працівникам. Як на доказ посилалось на пояснювальну записку ОСОБА_3, в якій останній зазначив, що з 15 вересня 2014 року виїхав з міста Донецька та, відповідно не знаходився на своєму робочому місці до моменту звільнення у зв'язку з веденням режиму АТО.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суд, взявши до уваги Індивідуальні відомості про застраховану особу, на підставі яких було розраховано середню заробітну плату позивача, не перевірив та не звернув уваги на те, що згідно з цією довідкою ОСОБА_3 заробітна плата не нараховувалась за період з жовтня 2014 року по березень 2015 року, підстави таких ненарахувань не з'ясував.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 21 -214, 316 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не перевірили належним чином доводів відповідача та дійшли передчасного висновку про стягнення на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі та компенсацію за час розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, такі рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Регіональні електричні мережі» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

М.К.Гримич

Т.О. Писана

О.В.Попович