У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 17 червня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2011 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 948 грн 92 коп. та судові витрати. Унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 22 652 грн 96 коп. З вирахуванням суми заборгованості, стягнутої за рішенням суду, позивач просив стягнути з відповідачки різницю у розмірі 12 704 грн 04 коп.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 17 червня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 7 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2011 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 948 грн 92 коп. та судові витрати у розмірі 219 грн.

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 22 652 грн 96 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди керувалися тим, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування спливу якого було заявлено відповідачем.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання - праві заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Враховуючи, що кредитним договором, укладеним у вигляді заяви-анкети, передбачені самостійні щомісячні платежі, то нарахування заборгованості необхідно відраховувати з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

Крім того, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму, передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, не з'ясовуючи, коли у позичальника наставали чергові щомісячні платежі за кредитним договором, а також коли фактично був проведений позичальником останній платіж, не врахували, що позивач має право на стягнення заборгованості за останні три роки та неустойки за останній рік, та не взяли до уваги, що банк має право на одержання відсотків за користування кредитними коштами.

При застосуванні строку позовної давності суди не перевірили, чи зверталося рішення Баришівського районного суду Київської області від 18 серпня 2011 року до примусового виконання і якщо зверталося, чи виконано воно, оскільки від встановлення вказаних обставин залежить можливість застосування строку позовної давності.

Таким чином, суди дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки фактичні обставини належним чином не встановлені та не перевірені, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначене вище порушення призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік