Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/1356/16 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОсоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
секретарБурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Комунального підприємства «Паркування» про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що його автомобіль «Мерседес 1424», державний номер НОМЕР_1 знаходився на зберіганні на автомобільній стоянці КП «Паркування» по вул. Луначарського, 3 в м. Запоріжжя. 04.10.2015 року невстановлені особи здійснили крадіжку двох акумуляторів «СГ-140», вартістю 3900 грн.. та 4 коліс «Комо», розміром 275/70, радіусом 22,5, вартістю 21200 грн., чотирьох дисків вартістю 7280 грн. За послуги адвоката ним сплачено 2000 грн. Тому просив суд стягнути з відповідача 34380 грн. матеріальної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Установлено, що Комунальне підприємство «Паркування» надає послуги зі зберігання транспортних засобів на автостоянці, розташованій у м. Запоріжжі на вулиці Луначарського 3.

Судом також встановлено факт укладення позивачем ОСОБА_5 21 вересня 2015 року договору зберігання (схову) автомобіля «Мерседес 1424», державний номер НОМЕР_1 на вказаній автостоянці, що належить КП «Паркування» (далі - Охоронець).

Укладення договору зберігання здійснено шляхом вчинення запису в журналі обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів цієї автостоянки, ведення якого передбачено Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, та внесення позивачем плати за тимчасове зберігання транспортного засобу (за добу), що не спростовував представник відповідача (а.с. 6).

До 04 жовтня 2015 року ОСОБА_5 не звертався на автостоянку з вимогою про повернення зданого на зберігання автомобіля, а Охоронець не вимагав від нього забрати цю річ після 21 вересня 2015 року.

04 жовтня 2015 року встановлено факт розукомплектування автомобіля, прийнятого на зберігання, шляхом зняття з нього чотирьох коліс та двох акумуляторів «СГ-140». Як пояснив позивач, враховуючи, що вказаний автомобіль є багатотонним то в автомобілі використовуються технічно встановлені одночасно 2 акумулятори.

Відмовляючи в позові суд прийшов до висновку, що оскільки позивач не оплатив вартість стоянки по 04 жовтня 2015 року включно то позивач в односторонньому порядку розірвав договір і на час скоєння крадіжки договірних відносин між сторонами не існувало.

Однак з висновками суду попередньої інстанції не можна погодитися, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Так, відповідно до ст. 936 ЦК України договір зберігання є реальним двостороннім договором, який передбачає певні права і обов'язки обох сторін і набирає чинності з моменту передачі речі.

Охоронець зобов'язаний забезпечити схоронність майна і повернути його другій стороні, яка у свою чергу зобов'язана забрати майно і відшкодувати охоронцеві витрати.

Відповідно до вимог ст. ст. 654, 937 ЦК України укладений у письмовій формі договір зберігання, у тому числі посвідчений квитанцією або записом у журналі, вчинений зберігачем, може бути розірваний в такій самій формі.

Виходячи з комплексного аналізу змісту правових норм ст. ст. 938, 942, 946, 947, 948, 949, 950, 977 ЦК України слід дійти висновку, що закінчення строку зберігання речі та обов'язку поклажодавця забрати річ після закінчення строку зберігання не звільняє Охоронця від обов'язку зберігати цю річ протягом розумного строку після пред'явлення ним до поклажодавця вимоги забрати цю річ та внесення плати за весь фактичний час її зберігання.

При цьому ч. 2 ст. 950 ЦК України на професійного зберігача покладено відповідальність за втрату (нестачу) речі у всіх випадках, крім тих випадків, коли це сталося внаслідок непереборної сили або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця.

Як зазначив сам суд першої інстанції, на автостоянці існував порядок відповідно до якого незалежно від терміну зберігання автомобіля, його власник оплачує за автостоянку 1 добу, а коли забирає автомобіль то сплачується вартість за фактичну кількість днів зберігання, про що пояснив суду свідок ОСОБА_6 який працює касиром-приймальником на КП «Паркування» з 1997 року.

Як з'ясовано колегією суддів, Охоронець не вимагав від позивача після закінчення строку зберігання речі забрати її. Доказів, що за виявленого факту розукомплектування автомобіля Охоронець вимагав оплату за стоянку за фактичну кількість днів зберігання не надано. Вимог таких до позивача не заявлено.

Факт розукомплектування автомобіля під час його зберігання, як і наявність обов'язку щодо охорони на час крадіжки представник відповідача не спростовував.

Вказаний факт, окрім іншого підтверджуюється і матеріалами досудового розслідування за яким ОСОБА_5 визнано потерпілим в результаті здійснення крадіжки невстановленими особами двох акумуляторів «СГ-140», та 4 коліс «Комо», розміром 275/70, радіусом 22,5 з автомобіля «Мерседес 1424», державний номер НОМЕР_1 який знаходився на зберіганні на автомобільній стоянці КП «Паркування» по вул. Луначарського, 3 в м. Запоріжжя (а.с. 7-8).

Відповідно до товарних чеків загальна вартість двох акумуляторів «СГ-140» - 3900 грн.; загальна вартість чотирьох шин, розміром 275/70 - 21200 грн.; загальна вартість чотирьох дисків - 7280 грн. (а.с. 5).

Вказані розрахунки відповідачем не оспорені.

Таким чином, наведені факти та норми законодавства вказують на те, що під час розукомплектування автомобіля позивача договірні обов'язки між сторонами існували, та на цей момент Охоронець не був звільнений від обов'язку зберігати річ (автомобіль), а тому вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вказана правова позиція відображена в ухвалі Верховного Суду України від 21 січня 2009 року справа №6-19433св08.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.

З матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та адвокатом Целінським А.В. було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 12-14).

На підтвердження обставин надання правової допомоги адвокатом Целінським А.В. суду була надана лише довідка складена цим же адвокатом відповідно до якої він отримав від позивача гонорар у сумі 2000 грн.

Однак матеріали справи не містять та скаржником не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції, належного банківського документу, оформленого у встановленому порядку, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги адвокатом, окрім іншого в справі відсутній і розрахунок таких витрат.

Таким чином відсутні належні докази на підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу а тому в цій частині вимог необхідно відмовити.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Паркування» на користь ОСОБА_5 32380 грн. матеріальної шкоди та 877,74 грн. в рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: