Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачі перебуваючи у зареєстрованому шлюбі позичили в неї кошти в розмірі 20 000 доларів США для придбання квартири, про що ОСОБА_2 власноруч написала розписку, проте у визначений розпискою термін коштів не повернули, в зв'язку з чим просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму боргу, що в гривневому еквіваленті становить 162 290 грн 75 коп. та 3% річних від простроченої суми.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що він не знав про існування боргового зобов'язання його дружини ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, крім того згоди на укладення договору позики не надавав.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 162 224 грн 16 коп.

У задоволенні решти позовних вимог та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року зазначене рішення міського суду в частині солідарного стягнення з відповідачів суми боргу скасовано й вказані позовні вимоги задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 162 224 грн 16 коп., у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, апеляційний суд виходив з того, що укладений ОСОБА_2 з ОСОБА_1 договір позики не створює обов'язків для відповідача, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з нього грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2005 року до 07 серпня 2013 року.

04 червня 2011 року ОСОБА_2 отримала в боргу від ОСОБА_1 20 000 доларів США, які зобов'язалася повернути до 31 грудня 2012 року, про що власноруч написала розписку.

06 липня 2011 року ОСОБА_2 за письмовою згодою свого чоловіка - ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 65 СК Українидружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК Українистягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Разом із тим, відповідно до ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК Українипередбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що кошти ОСОБА_2 позичала у неї перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 саме для потреб сім'ї, чого не заперечувала й сама відповідач.

Крім того, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії розписки від 04 червня 2011 року, ОСОБА_2 зазначила, що кошти отримала в борг для придбання двокімнатної квартири для проживання її сім'ї.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів позивача та відповідача - ОСОБА_2 про те, що договір позики було укладено в інтересах сім'ї, а саме для придбання квартири, якою користувалися всі члени сім'ї, належним чином не перевірив, при цьому зазначаючи про те, що кошти були витрачені не в інтересах сім'ї, взагалі не з'ясував на які потреби були витрачені позичені в позивача кошти та чи вирішувалося між подружжям ОСОБА_2 питання поділу придбаної за договором від 06 липня 2011 року квартири, внаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для стягнення суми боргу з відповідача ОСОБА_3, одночасно зазначивши про безпідставність та недоведеність зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсними.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Крім того, у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України судом апеляційної інстанції не в повній мірі враховані висновки і мотиви, з яких скасовано попереднє рішення й які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Попович

В.О.Савченко

О.В.Ступак