АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6106/16 Головуючий І інстанції
Справа № 619/2484/16-ц ОСОБА_1
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики. Доповідач Міненкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Міненкової Н.О.

суддів: Пономаренко Ю.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Лашакової Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 1 713 600,00 грн., проценти в сумі 178 094,95 грн., судовий збір в розмірі 6 890,00 грн., а всього 1 898 584,95 грн. посилаючись на те, що 10 грудня 2010 року між ними укладено та нотаріально посвідчено договір позики, відповідно якому він передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі еквівалентній 70000 доларів США. Відповідно до п.1 Дговору відповідач зобовязався повернути кошти до 10 грудня 2012 року. ОСОБА_3, частково, повернув борг в сумі 1 000 доларів США 05 квітня 2011 року та в сумі 1 000 доларів США 12 жовтня 2013 року. На час звернення до суду з позовом заборгованість становить 68 000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 23 травня 2016 року складає 1 713 600 грн.

На підтвердження укладення між сторонами договору позики позивачем надано договір позики від 10 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2062, відповідно якому ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 гроші в сумі 560 000 грн., що в еквіваленті складає суму 70 000 доларів США, зі строком виплати боргу до 10 грудня 2012

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі пояснивши, що борг позивачу повернутий частково у грошовій формі в 2011 році, частково матеріально-технічними цінностями, які були використані спільно, оскільки сторони по справі мали партнерські відносини, разом здійснювали підприємницьку діяльність. Просив застосувати до позовних вимог позовну давність, у звязку з чим, відмовити у позові.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області 19 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 1 713 600,00 грн., проценти в сумі 178 094,95 грн., судовий збір в розмірі 6 890,00 грн., а всього 1 898 584,95 грн. (один мільйон вісімсот девяносто вісім тисяч пятсот вісімдесят чотири тисячі 95 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2016 року скасувати, та ухвалити нове яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалене рішення є незаконним, та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, позичені грошові кошти та інше майно в рахунок погашення боргу було повернуто відповідачем у повному обсязі у квітні 2011 року, про, що під час судового засідання зазначав представник відповідача. Письмові докази до теперішнього часу не збереглись. Відповідачем до початку судового засідання було подану заяву про сплив строків звернення у суд.

Позивач посилався на часткове повернення боргу в сумі 1 000 доларів США 05 квітня 2011 року та в сумі 1 000 доларів США 12 жовтня 2013 року, посилаючись на одноосібний підпис позивача на його примірнику договору позики. Ігноруючи заяву про застосування строків позовної давності, суд прийняв напис примірнику договору позики, як належний і допустимий доказ переривання строків позовної давності

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, між сторонами укладено договір позики від 10 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, р. № 2062, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 гроші в сумі 560 000 грн., що в еквіваленті складає суму 70000 доларів США, зі строком виплати боргу до 10 грудня 2012 року.

Про погашення боргу в сумі 1 000 доларів США 05 квітня 2011 року та 1 000 доларів США 12 жовтня 2013 року є запис зроблений ОСОБА_4 в його примірнику договору позики.

В суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції представник відповідача заявляв, що борг його довірителем повертався в 2011 році, але у нього відсутні письмові докази на підтвердження цих обставин так як між сторонами були дружні стосунки, вони спільно вели бізнес, повернення боргу визначалося як грошима так і матеріальними цінностями. Про повернення боргу можуть свідчити свідки. В 2013 році він борг не повертав. Надав свій екземпляр нотаріально посвідченого договору позики в якому відсутній запис, який є на примірнику, що зберігається у позивача.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено в судовому засіданні факт повернення боргу. Сторони не заперечували того, що договір позики був реальним договором, повернення грошей визначалося в грошовому еквіваленті в іноземній валюті, що не протирічить ст. 524 ЦК України, яка передбачає те, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Але сторони, укладаючи договір позики в письмовій формі і виражаючи суму договору в гривнях, можуть визначити її грошовий еквівалент в іноземній валюті, що і було відображено в п. 1 договору.

Судова колегія вважає, що суд прийшов до висновку про неповернення боргу, виходячи із доказів, які були надані представником позивача, а саме оригіналу договору позики, який знаходиться у позивача, що свідчить про те, що боргові зобовязання не були виконані.

На підтвердження виконання боргових зобовязань відповідачем не було надано письмових доказів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що записи в примірнику договору позики позивача про те, що він отримав від ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за договором позики 05.04.2011 та 12.10.2013 року по 1 000 дол. США свідчать про визнання боргу останнім та про переривання строків позовної давності.

Судова колегія не може погодитися з даними висновками суду першої інстанції .

Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. ст. 10 і 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судова колегія вважає, що відмітка про повернення боргу, яка зроблена власноруч позивачем на його ж примірнику договору позики не може бути належним доказом того, що відповідачем здійснювалося повернення боргу в 2011 та 2013 роках.

Відповідно до договору позики строк повернення боргу визначений в п. 1 договору до 10 грудня 2012 року. Ці обставини були відомі позивачу.

З позовом він звернувся у суд 18 липня 2016 року, тобто, через три роки і сім місяців, з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До правовідносин, що виникли застосовується загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом встановлено, що представником відповідача було заявлено в суді першої інстанції про застосування строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові дана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15 яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.

Представник позивача не звертався із заявою про поновлення строків позовної давності та не надавав докази поважності пропуску цих строків.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що по даній справі необхідно застосувати строки позовної давності і відмовити в позові саме з цих підстав.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми відмовити.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О.Міненкова

Судді: Ю.В. Пономаренко

ОСОБА_2