Справа № 462/8587/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місце проживання дитини, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений із ОСОБА_2, який зареєстрований 06.09.2013 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, та визначити місце проживання дитини разом з нею, мотивуючи свої вимоги тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на життя, сімю, виховання дитини, через що виникали сварки та непорозуміння, відповідач нехтує сімейними цінностями, веде аморальний спосіб життя, з його ініціативи виникають сварки, подружжя припинили шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства, внаслідок чого їхнє спільне життя та збереження шлюбу є неможливим і суперечитиме його інтересам.

В судовому засіданні 17.02.2016 року позивач позовні вимоги підтримала, категорично наполягає на розірванні шлюбу, зазначила, що подружні відносини не підтримують більше року, пояснила, що відповідач матеріально сімї не допомагає.

Відповідач в судовому засіданні 17.02.2016 року заперечив проти розірвання шлюбу, наголосив, що примирення можливе і він намагатиметься вжити заходів щоб зберегти сімю, сподівається на налагодження відносин із дружиною.

Судом 17.02.2016 року провадження у справі було зупинено на два місяці у звязку з необхідністю надання сторонам строку для примирення.

05.07.2016 року суд, ухвалив справу розглядати без участі позивача та відповідача, які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду, що стверджується розпискою про повідомлення /а.с.23/. При цьому позивач подала заяву, в порядку ст.158 ЦПК України, в якій просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, зазначила, що з відповідачем вони не примирилися, а тому шлюб просить розірвати /заява знаходиться в матеріалах справи/.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 06.09.2013 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2173 /а.с.5/, від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.6/.

Також встановлено, що сторони понад рік не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, припинили сімейні стосунки.

З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає.

Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сімї неможливе, тому суд приходить до переконання, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч.1, 2 ст.161 СК України у разі якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має постійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зі змісту ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

При цьому суд приймає до уваги вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 -ХІІ від 27.02.1991 року, відповідно якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Оскільки, відповідач не заперечив щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 разом з позивачем, то суд приходить до переконання про можливість визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 разом з матірю за місцем її реєстрації.

З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.11 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволенні позову з відповідача судові витрати.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.104, 105, 110, 112, 141, 160, 161 Сімейного Кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 06 вересня 2013 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2173.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_1 за адресою реєстрації останньої м.Львів, вул.Смольського, 10/10.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський