РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2016 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі Недяк Д.І.,

за участі: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Редакції газети «Автограф», ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, зобовязання її спростувати, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_1 з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.12.2015 в газеті «Aвтограф» № 53 (787), видавець: Редакція газети «Автограф», головний редактор ОСОБА_4, опубліковано статтю, в якій зазначена, на її переконання, неправдива інформація (а.с. 12-13).

Позивач вважає, що дії відповідачів щодо опублікування вказаної інформації є неправомірними, ця інформація принижує її честь, гідність та ділову репутацію, а тому має бути визнана недостовірною та спростована. У звязку зі стресом та зміною місця роботи, після виходу статті, просила стягнути з Редакції газети «Автограф» моральну шкоду у сумі 30 000,00 грн.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача Редакції газети «Автограф» у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що витяг зі статті газети, про яку йдеться в позові, містить лише оціночні судження. Також, відсутні докази порушення газетою немайнових прав позивача, завдання їй моральної шкоди та шкоди честі, гідності та ділової репутації.

Відповідач головний редактор газети «Автограф» ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, показання свідків, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на наступне.

Із наявних матеріалів справи установлено, що 29.12.2015 в газеті «Aвтограф» № 53 (787), видавець: Редакція газети «Автограф», головний редактор ОСОБА_4, опубліковано статтю «Королівство кривих дзеркал Поддубної», підзаголовки «Укртатнафта і політика», «Укртатнафта і бюджет» у якій зазначено:

«..Зарплата від ста тисяч на місяць, особистий автомобіль-іномарка з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти, масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про день насущний..»

«..Перед місцевими виборами в Кременчуці також була створена місцева партійна організація «УКРОП», яку очолила королева Поддубна. До цього мало примітний депутат Автозаводської райради набула скандальної популярності.. Мільйони були витрачені на дорогу поліграфію Поддубної, незлічену кількість рекламних біл-бордів, послуги політтехнологів.. Намагаючись потрапити в телекамери, поводилася провокаційно, лізла до трибуни, прикриваючись захистом інтересів кременчужан. При цьому, жодною доброю справою похвалитися вона не могла. Бо не про захист інтересів виборців вона дбає, а виключно виконує команди своїх спонсорів і покровителів. Груба, хамувата, не вибирає виразів, такою вона представляється оточуючим. Голосно горлаючи з трибуни, вона забуває вказати свої доходи із запахом нафти, з яких слід платити податки.. І все це за рахунок кременчужан, за рахунок тих недоплачених податків до міського бюджету, які вони так вдало «протягнули» через органи влади.. Вихваляючись тим, що має повну свободу, кроку без команди господарів не робить. Невтомна рука Поддубної завжди рада служити улюбленому олігархові..».

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 щодо неналежного позивача у справі суд оцінює критично, оскільки у оскаржуваній статті газети міститься фотографія, на якій зображена позивач у сесійні залі міської ради разом зі своїм помічником та знайомим. Попри невірне написання однієї літери у прізвищі позивача суд, ураховуючи викладений зміст статті, який супроводжується фотознімком згаданим вище, уважає, що у ній йдеться саме про позивача.

Суд уважає за необхідне звернути увагу на коло відповідачів по справі. Автор публікації зазначений під псевдонімом ОСОБА_5 судом не ідентифікований. Тому, суд уважає, що належним відповідачем у справі є Редакція газети «Автограф». Головний редактор газети ОСОБА_4, у свою чергу, не є належним відповідачем у справі, оскільки згідно зі статутом Редакції газети «Автограф», він здійснює лише управління редакцією в межах повноважень, передбачених законодавством України та цим статутом.

Позивач, на час опублікування статті, являлась політичним діячем, публічною особою, депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області, у жовтні 2015 року кандидатом на посаду Кременчуцького міського голови, керівником Кременчуцької міської організації політичної партії «Українське обєднання патріотів - УКРОП».

Зверталась до Редакції газети «Автограф» зі скаргою про спростування опублікованої інформації, оскільки вона, на її думку, не відповідає дійсності. Будь-якої відповіді на звернення не отримала (а.с. 150).

Так, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Види особистих немайнових прав фізичної особи передбачено ст. 270 ЦК України.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно ст. 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

За приписами ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування цієї інформації.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної

фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Суд ураховує положення ч. 1 ст. 34 Конституції України та ч. 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якими закріплено право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, ОСОБА_6 і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19 (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Тома проти Люксембурга» від 29.03.2001 зазначено, зокрема, що преса відіграє важливу роль у демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переходити певні межі, зокрема по відношенню до репутації та прав інших, проте її обов'язком є передавати інформацію та ідеї з усіх питань, що становлять інтерес для громадськості, у такий спосіб, що є сумісним з її обов'язками та відповідальністю. Не лише преса має завдання передавати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса не змогла б відігравати свою надзвичайно важливу роль «громадського сторожового пса». Стаття 10 захищає не лише суть ідей та інформації, що їх було виражено, а й форму, в якій їх було передано. Журналістська свобода поширюється також і на певну міру перебільшення чи навіть провокування.

Згідно з п. 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Суд також ураховує, що спори щодо поширення недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації, мають свої особливості.

Так, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_7 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Так, позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію трудової книжки. Остання з 02.12.2015 по 19.01.2016 працювала радником Першого заступника Голови правління ПАТ «Укртатнафта» у звязках з громадськістю. Заробітна плата за час роботи на підприємстві склала 20 597,04 грн.

З 21.01.2016 по теперішній час позивач працює на посаді директора з економіки та фінансів ТОВ «Інтерсейл». Відповідно до відомостей Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 14.03.2016 позивач отримувала доходи у 2015 році в якості заробітної плати від ПАТ «Укртатнафта» та ТОВ «Інтерсейл» у загальній сумі 29 608,69 грн.

Водночас, відповідно до декларації про доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру, позивач, як кандидат на посаду міського голови м. Кременчука, протягом 2014 року отримала сукупний дохід у сумі 57 647,00 грн.

Згідно з наявними в матеріалах справи листами ради ветеранів мікрорайонів № 10, 11 Автозаводської районної ради ветеранів м. Кременчука Полтавської області, подяками позивачу, як депутату міської ради та Кременчуцькій міській організації політичної партії «Українське обєднання патріотів - УКРОП», на адресу ОСОБА_1 висловлені слова вдячності за турботу та участь у суспільному житті мешканців міста.

Транспортних засобів у власності позивача не має, водночас, як зясовано з пояснень сторін та показань свідків, її часто підвозили друзі, знайомі на власних автомобілях іноземного виробництва.

Назву валюти, у якій зазначено заробітну плату позивача («..від 100 000 на місяць..»), оспорювана стаття не містить.

Допитаний свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що є громадським активістом, волонтером, позивача знає з 2015 року. Познайомився з позивачем до створення осередку політичної партії «Укроп» в м. Кременчуці. Працює помічником позивача з 15.01.2016 на громадських засадах. Інколи підвозив позивача на своєму автомобілі іноземного виробництва. Повідомив, що стороння особа не могла сприйняти його як водія позивача. На фото, опублікованому в газеті разом з оспорюваною статтею, розміщено його разом із позивачем в сесійній залі міської ради. Дозволу на розміщення свого фото газеті не надавав. Стверджує, що більше десяти людей обурені викладеними у статті фактами. Наявність службового автомобіля у позивача спростував. Постійно відвідує сесії міської ради, знаходиться поруч з депутатами, зокрема, позивачем у справі. Підтвердив друк буклетів та рекламних матеріалів. Повідомив, що на сесії міськради позивач голосно говорить. Те, що вона груба і хамувата не відповідає дійсності. Наголосив про надання волонтерами юридичних консультацій. Вважає добрими справами позивача боротьбу з корупцією, ініціювання питання ремонту доріг, видачі безкоштовних підручників в школах, вирішення проблем безпритульних собак.

Допитаний у ході судового засідання свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що на фото, опублікованому в газеті разом з оспорюваною статтею, розміщено його разом із позивачем та ОСОБА_9 в сесійній залі міської ради. Він, як громадський діяч, спілкується з позивачем. Про заробітну плату від 100 000 йому нічого не відомо. Після опублікування статті про позивача, йому відомо, що ОСОБА_11 образилась, погано себе почувала, приймала ліки.

Допитана свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні повідомила, що вона є помічником депутата міської ради позивача у справі. Їй відомий зміст оскаржуваної статті газети. Вона разом з позивачем 11.01.2016 їздили в офіс Реакції газети «Автограф», але там відмовились прийняти заяву про спростування статті. Про особистих перукарів, масажистів та заробітну плату від 100 000 на місяць нічого не відомо. Позивач тримає себе у гарній фізичній формі, займається спортом. Хто займається фінансуванням позивача їй не відомо. Спосіб життя та одяг позивача не відповідають доходам від 100 000 на місяць. Виборці, які спілкувались з нею після виходу статті в газеті, запитували чому позивач підвела їх такою поведінкою. Позивач переживала після цього, приймала ліки.

Проаналізувавши інформацію, яку позивач вважає недостовірною, такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію, суд убачає, що вказані в позові фрази є критичною оцінкою, тобто оціночні судження, висловленні з використанням таких методів, зокрема, як посилання, гіпербола, резюме (висновки). Убачається, що автор не висловлював конкретних фактичних даних, а резюмував результати своїх спостережень.

Факти, які б доводили, що твердження відповідача та невстановленого журналіста (автора) опублікованої статті у газеті «Автограф» у передачі інформації, що стосується поширення негативної та недостовірної інформації відносно позивача, відсутні.

Ані в позові, ані в судовому засіданні, позивач не змогла надати пояснення, яким чином інформація, яка була поширена газетою «Автограф», порушує її особисті немайнові права, порочить честь, гідність та ділову репутацію.

Позивачем також не доведено завдання їй моральної шкоди у звязку з публікацією статті.

Безпідставною суд уважає і вимогу про визнання незаконними дій відповідачів, оскільки такий спосіб захисту порушених прав у спірних правовідносинах, не застосовується.

Аналіз змісту оскаржуваної статті газети, інформація щодо розміру заробітної плати та майна позивача, інформація про її особисті якості, про витрачені очолюваним нею осередком партії кошти на передвиборчу агітацію, показання свідків, говорять про те, що він направлений не на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оціночних суджень про політичного діяча, публічну особу позивача у справі, межа допустимої критики щодо якої є значно ширшою, ніж іншої пересічної особи.

Суд не бере до уваги надану позивачем аналітичну інформацію «Кременчуцького центру дистанційного навчання» ВНЗ МАУП» від 12.04.2016, складену за результатами проведення філологічно-лінгвістичного аналізу інформації, яка є предметом спору, оскільки вона, в розумінні ст. 57 ЦПК України, не є доказом у справі щодо достовірності чи не достовірності відомостей опублікованих у статті, сприйняття їх як оціночні судження чи навпаки тощо.

Докази надані відповідачем, витребувана інформація про витрати на друк передвиборчої агітації, показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 не спростовують висновків суду та не мають правового значення для вирішення спору.

Оскільки за висловлювання оціночних суджень ніхто не може бути притягнутий до відповідальності, то в суду не має підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання дій відповідачів незаконними, захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації такою, що не відповідає дійсності, зобовязання її спростувати та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають з підстав, зазначених вище.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. 3, 28, 32, 34, 68 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 23, 200, 201, 270, 275, 277 ЦК України, ст. 1, 30, 47-1 Закону України «Про інформацію», ст. 1, 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Рибалка