справа № 760/2552/16-ц
провадження № 2/760/2662/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача-1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

10.02.2016 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (відповідач-1), ОСОБА_4 (відповідач-2), про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Позовні вимоги позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1.

Однак, у 2015 році йому стало відомо, що на підставі довіреності від 28.12.2007, яка нібито видана ним на ім'я відповідача-1, вищезазначена квартира була відчужена відповідачу-2 на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2008.

Позивач стверджував, що оспорювана довіреність є недійною, оскільки не було дотримано вимог щодо її нотаріального посвідчення.

ОСОБА_1 зазначив, що договір купівлі-продажу від 11.02.2008, який було вчинено на підставі оспорюваної довіреності, також належить визнати недійсним, оскільки він не виявляв бажання розпоряджатися своїм майном, а воно в свою чергу вибуло з його володіння поза його волею.

Крім цього, позивач просив суд врахувати, що 28.12.2007 він не міг підписувати будь-які документи, оскільки у період з 12.11.2007 до 13.03.2008 перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській психіатричній лікарні ім. Павлова, та його стан здоров'я на той час не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій.

На підставі вищезазначеного просив суд, поновити йому строк звернення до суду з цим позовом, визнати недійсною довіреність, видану ним на ім'я відповідача-1 28.12.2007, зареєстровану за № 6-1691, яка посвідчена державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф. та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.02.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 125, згідно з яким він відчужив квартиру АДРЕСА_1 відповідачу-2.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні зазначив, що оспорювані довіреність та договір купівлі-продажу від 11.02.2008 мають бути визнані недійсним з підстав фіктивності.

Обгрунтовуючи свої доводи зазначив, що відповідачі не заперечують факт того, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 та стверджував, що метою укладення договору купівлі-продажу від 11.02.2008 було саме недопущення неправомірного позбавлення позивача права власності на цю квартиру до повного його одужання.

Представник відповідача-1 зазначив, що режим лікування позивача дозволяв йому виходити за межі Київського міської психіатричної лікарні ім. Павлова та відвідувати відповідача-1 вдома, а тому із відчуття відповідальності за свого рідного брата ОСОБА_3 погодилася на прохання ОСОБА_1 на тимчасове переоформлення нерухомого майна.

Також просив врахувати, що правовий режим щодо нерухомого майна у цій справі змінено не було, реєстрація права власності на квартиру за відповідачем-2 здійснена не була, позивач як жив так і продовжує жити в квартирі АДРЕСА_1. Оспорюваний договір фактично знаходиться у позивача, як і ключі від квартири, а сам він не був позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

На підставі вищезазначеного представник відповідача-1 стверджував, що між сторонами не існує спору щодо вищезазначеного нерухомого майна, відповідачі на нього не претендують та сприймають позивача як власника.

Відповідач-2 у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 27.06.2001, виданого Відділом приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 10).

ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 продати за ціну та умовами на її розсуд належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Крім цього, надав їй право вчиняти від свого імені перелік дій, які визначені довіреністю та виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням довіреності. Цей факт встановлений на підставі довіреності від 28.12.2007, яка посвідчена державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф. та зареєстрована в реєстрі за № 6-1691 (а.с. 74)

11.02.2008 ОСОБА_1, представником якого є ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності, посвідченої Абісовою Т. Ф., державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори 28.12.2007 за реєстром № 6-1691, та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марчук Л. В., за умовами якого позивач зобов'язується передати квартиру АДРЕСА_1, а відповідач-2 зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього обговорену грошову суму (а.с. 5).

Відповідно до довідки форми № 3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» структурний підрозділ ЖЕД № 906 від 20.11.2015 № 5776 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 з 10.02.1987 (а.с. 8).

Згідно з довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 15.04.2016 № 4750 квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої РДА 27.06.2001 (а.с. 58).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з таких підстав.

Законодавець у пункті третьому частини першій статті 3 ЦК визначив, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Положення статті 204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у свої постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що «правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7).

Зі змісту частини першої статті 215 ЦК випливає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами статті 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд звертає увагу, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суд встановив факт укладення договору між сторонами.

Згідно з статтею 657 ЦК, в редакції, яка діяла на момент вчинення правочину, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі обставини справи суд дійшов висновку, що сторони уклали договір-купівлі продажу від 11.02.2008 без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, та вчинили його для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, з таких підстав.

З матеріалів справи випливає, що сторони уклали оспорюваний договір ще в 11.02.2008, проте на даний час відповідач-2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстрував, що свідчить про відсутність у нього наміру створити юридичні наслідки укладення оспорюваного договору.

Також, суд бере до уваги пояснення представника відповідача-2, з яких випливає, що між сторонами не існує спору щодо права власності на вищезазначене нерухоме майно, відповідачі на нього не претендують, сприймають позивача як власника, та ОСОБА_4 будь-яких грошей на виконання вимог оспорюваного договору позивачу не передавала та квартирою АДРЕСА_1 ніколи не володіла, не користувалася та не розпоряджалася.

Крім цього, позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою форми № 3 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» структурний підрозділ ЖЕД № 906 № 5776 від 20.11.2015.

Таким чином, суд констатує, що договір купівлі-продажу від 11.02.2008 у цій справі є недійсним з підстав його фіктивності, оскільки, укладаючи його, сторони не мали на меті встановити правові наслідки.

Довіреність від 28.12.2007, яка зареєстрована за № 6-1691 та посвідчена державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф., також є недійсною, оскільки видавалась для укладення договору без мети досягти правового результату.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи те, що позивач не довів у судовому засіданні відсутність у нього волі на видачу довіреності та укладення договору купівлі-продажу, а також неусвідомлення значення своїх дій, суд вважає, що вищезазначені правочини належить визнати недійсними з підстав їх фіктивності.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідачів в рівних частинах належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1 102,40 грн.

Керуючись статтями 3, 204, 215, 234, 334, 655, 657 ЦК, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними - задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 28 грудня 2007 року, зареєстровану за № 6-1691, яка посвідчена державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 125, згідно з яким ОСОБА_1 було відчужено квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3, ОСОБА_4 1 102,40 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко