АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2011/9569/12 Головуючий суддя І інстанції Шишкін О. В.
Провадження № 22-ц/790/6745/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.

суддів: Кругової С.С., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2016 року справу за скаргою ОСОБА_1 в особі представника на неправомірні дії державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції щодо бездіяльності стосовно невиконання рішення суду,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ, в провадженні якого перебувають виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 70064,68 грн., неустойки у розмірі 50000 грн., а також судових витрат у розмірі 4658,20 грн. Зобов'язано державного виконавця вчинити необхідні та достатні дії для виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року по справі № 2011/9569/12. В задоволенні інших вимог скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду змінити,скасувавши її в частині відмови у задоволенні решти вимог та задовольнити скаргу в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує на те, що відмовляючи у задоволенні вимоги скаржника щодо зобов'язання державного виконавця реалізувати належне боржнику майно з метою погашення зобов'язань перед стягувачем, суд першої інстанції залишив поза увагою положення ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», якими визначено порядок звернення стягнення на майно боржника. Крім того, в основу своїх мотивів суд поклав виключно свої припущення, ніби вартість зазначеного майна або його частини може значно перевищувати суму боргу, не беручи до уваги положення ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», якими врегульоване питання визначення вартості та оцінки майна боржника. Звертав увагу на те, що судом безпідставно відмовлено у стягненні витрат скаржника на правову допомогу.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем допущена бездіяльність щодо виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року, а вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу заявником не доведені.

Проте з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів погодитись не може.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2013 року Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив рішення по цивільній справі № 2011/9669/12 (провадження № 2/638/550/2013) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, яким у задоволенні позову було відмовлено повністю.

26 березня 2014 року рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2013 року було скасоване та ухвалене нове, яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70064 грн. 68 коп, в рахунок повернення боргу, 50 000 грн. неустойки та судові витрати в сумі 4 658 грн. 20 коп.

Виконавче провадження відкрито, рішення до цього часу не виконано.

Суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 11, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» та дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність бездіяльності державного виконавця щодо виконання судового рішення та зобов'язав державного виконавця вчинити необхідні та достатні дії для виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року.

Державний виконавець ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2016 року не оскаржив.

Правильним також є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги в частині зобов*язання державного виконавця реалізувати рухоме та нерухоме майно боржника.

Так, відповідно до роз*ясень, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Таким чином, ухвала суду про відмову у задоволенні скарги в частині зобов*язання державного виконавця реалізувати рухоме та нерухоме майно боржника - залишається без змін.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування скаржнику витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, у тому числі і витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктами 46, 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року визначено, що після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Скаржником ОСОБА_1 було надано до суду документи, які підтверджують понесені ним судові витрати, а саме: договір № 15-25/09-15 про надання правової допомоги від 25 вересня 2015 року; калькуляція - рахунок до даного договору на загальну суму 7165,60 грн.; квитанція від 25 вересня 2015 року про сплату представником скаржника вказаної суми (а.с. 22-25).

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Судова колегія вважає, що витрати на представництво інтересів Замовника в суді першої інстанції в розмірі 1102,40 грн., які відображені у п.5 калькуляції є необґрунтованими, оскільки представник скаржника в судових засіданнях суду першої інстанції участі не приймав, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Таким чином, обгрунтованими є понесені скаржником витрати на правову допомогу в розмірі 6063,2 грн., з яких відшкодуванню за рахунок Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, пропорційно до задоволених вимог, підлягають 3031,6 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, п.4ч.2ст.307, п.2 ч.1 ст.312, 313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2016 року змінити, в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу - скасувати.

Стягнути з Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3031,6 грн.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -