Провадження № 2/487/1658/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.12.2016 р. Заводський районний суд м.Миколаєва у складі: головуючого - судді Корнешової Т.В.,

при секретарі Демиденко Н.В.,

за участю прокурора прокуратури Миколаївської області Коткової В.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі територіальної громади м.Миколаєва

до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014р. прокурор звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням наступних уточнень, просить визнати незаконним і скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 878кв.м по АДРЕСА_1 , визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140147, виданий ОСОБА_2 , посилаючись в обґрунтування вимог на те, що оскаржене рішення порушує вимоги законодавства про заборону передачі певних земель у приватну власність громадян, будівництва на них житлових будинків, оскільки спірна земельна ділянка належить і до зони зелених насаджень загального користування та спеціального призначення, і до зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення та знаходиться в прибережній захисній смузі Бузького лиману.

В судовому засіданні прокурор вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на зазначені обставини, також уточнила, що даний позов прокурора направлений на захист інтересів держави в особі територіальної громади м.Миколаєва, пред`явлений в межах строку позовної давності, оскільки громада про порушення своїх прав та інтересів змогла дізнатися в результаті початку у 2013р. підготовчих будівельних робіт та масового знищення зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману у Заводському районі м.Миколаєва, а проведеною на цій підставі прокурорською перевіркою були виявлені факти грубих порушень закону під час прийняття оскарженого рішення міської ради про надання у приватну власність певним особам, у тому числі і відповідачу ОСОБА_2 , земельних ділянок в зоні зелених насаджень загального користування та спеціального призначення, ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення, що знаходиться в прибережній захисній смузі Бузького лиману.

Представник відповідача Яновської І.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволені відмовити, вважаючи їх безпідставними, а також заявленими без зазначення в інтересах якого органу держави та із порушеннями строку позовної давності.

Представник Миколаївської міської ради та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися вдруге, про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року за №33/37 Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» було надано дозвіл для складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23502кв.м з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 .

Пунктом 54 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року за 35/51 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156кв.м, у тому числі 55кв.м. під капітальною забудовою, 99кв.м. під спорудами, 1766кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20236кв.м під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 . Вищезазначеним проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг.

Цим же рішенням визначено цільове призначення земельної ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження у використані згідно класифікатора КОПВНЗТВЗД правові: типу 1.1 - «зміна цільового використання», а щодо її частини площею 2304кв.м ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1. - «в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій».

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект» рішенням Миколаївської міської радії за №36/61 від 04 вересня 2009 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею по 1000кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1 , в тому числі і відповідачу ОСОБА_2 було відведено та передано у власність земельну ділянку площею 878кв.м по АДРЕСА_1 (п.п.47,47.1. рішення).

На підставі цього рішення ОСОБА_2 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №140147, згідно якого стала власником земельної ділянки площею 878кв.м по АДРЕСА_1 . В подальшому земельна ділянка була нею відчужена ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 05.06.2012 року.

Встановлені обставини слід оцінювати, виходячи з наступних норм матеріального права.
В силу ст.ст.13,14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державо.

Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об`єкт права власності являє собою частину земної поверхні установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб`єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише с підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності,

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання.

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом.

За ст.ст.58,60,61 ЗК України та ст.ст.87,88,91 Водного кодексу України, «Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», затверджених постановою КМУ від 08.05.1996р. №486 до земель водного фонду належать землі, зайняті річками й прибережними захисними смугами вздовж них.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Вздовж річок з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема для великих річок - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Розмір та межі прибережної захисної смуги в межах населених пунктів встановлюються - з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Громадянам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Додержуючись зазначених норм, Миколаївська міська рада могла передати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має саме таке цільове призначення; на день виділення вона є вільною; надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей. При цьому, орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо таке рішення все ж таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації, що міститься у довідці Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 04.09.2014 року № 17.4374/2 (т.1 а.с.11), акті державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції у Миколаївській області (т.1 а.с.13), висновку управління Держкомзему у м. Миколаєві від 18.08.09 № 3245 (т.1 а.с.66), заяві командира військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2013 року № 41/135 (т.1 а.с.77) слідує, що виділена ОСОБА_2 земельна ділянка по АДРЕСА_1 , знаходиться у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги за класифікатором великої річки Південий Буг, яка становить 100м від урізу води.

Отже, названа ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування і входить до земельної ділянки площею 14424кв.м, яка входить до земель прибережної захисної смуги і знаходиться на відстані 9м від узрізу води Бузького лиману.

У зв`язку з таким, спірна земельна ділянка не могла бути виділена ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, оскільки за виписаними вище нормами у прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво таких споруд.

При виділенні ОСОБА_2 спірної земельної ділянки Миколаївська міська рада виписаних вище вимог не дотрималася, у зв`язку з чим її рішення є незаконним і підлягає скасуванню з відповідними похідними від цього правовими наслідками щодо визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140147 від 29 жовтня 2009 року (т.1 а.с.52).

Щодо строку позовної давності, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч.1ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Верховного Суду України від 29жовтня 2014 року № 6-152/цс14).

Із матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави у жовтні 2014 року, а об`єктивна можливість дізнатися про те, що земельна ділянка у вересні 2009р. незаконно вибула з володіння власника (територіальної громади м. Миколаєва) поза його волею шляхом порушення органом місцевого самоврядування прав територіальної громади, а також і інтересів держави, під час реалізації ним своїх повноважень, виникла на початку 2013 року, коли розпочалося будівництво із вирубкою зелених насаджень на березі річки в мікрорайоні Леваневців та громадяни району стали протестувати, виходячи на пікети, збори, звертаючись до народних депутатів.

За результатами повідомлень у засобах масової інформації щодо протестів громади проти масового знищення зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману у Заводському районі м. Миколаєва та проведення підготовчих будівельних робіт, 11 березня 2013 року винесена постанова прокурора про проведення перевірки, за результатами якої виявлені факти грубих порушень щодо незаконного надання в оренду та у приватну власність фізичним і юридичним особам земель на узбережжі Бузького лиману, загальною площею 31,7 га, та пред`явлено 19 позовних заяв до суду щодо повернення земельних ділянок, які знаходяться у Заводському районі м. Миколаєва у в власність територіальної громади міста.

Враховуючи, що оскарженим рішенням порушені інтереси громади і про це останній стало відомо у 2013р., то позов є таким, що пред`явлений в межах строку позовної давності.

Доказів, які б спростовували викладені факти, не надано, за такого наведені представником відповідача доводи, як про безпідставність вимог, так і про сплив строку позовної давності є непереконливими і судом відкидаються.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача ММР в дохід держави належить стягнути судовий збір.

Керуючись ст.ст.212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов прокурора задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 878кв.м по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Державний акт серії ЯИ №140147 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_2 .

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь держави 974,40грн судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання через районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення та набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Суддя: Т.В.Корнешова