Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/473/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кіселик С. А.
УХВАЛА

Іменем України

15.03.2016 Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого судді Кіселика С.А.

суддів Авраменко Т.М.; Суровицької Л.В.

за участю секретаря Гусак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2, правонаступниками якого є ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про розірвання договору дарування та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 про розірвання договору дарування шляхом встановлення його нікчемності за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 16.04.2013 року між ним та ОСОБА_5

Обгрунтовуючи свій позов ОСОБА_2 зазначав, що на початку 2013 року у нього з'явилась можливість виїхати за межі країни на постійне місце проживання. Власну квартиру він продавати не бажав, а тому подарував її своїй сестрі ОСОБА_5 Здійснити плани щодо виїзду за межі країни йому не вдалось, а його сестра ОСОБА_5 вирішила продати отриману у дарунок квартиру. Тому, ОСОБА_2 вважає, що договір дарування підлягає розірванню оскільки він може втратити своє житло.

03.01.2015 року позивач ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Правонаступниками ОСОБА_2 є його матір ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4

12.08.2015 року третьою особою, яка заявляє самостійну вимогу на предмет спору ОСОБА_8 предявлено позов до ОСОБА_5 в якому позивач ОСОБА_9 просила суд розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 16.04.2013 року, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 (в реєстрі № 637), встановивши його нікчемність.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_9 зазначила, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 16.04.2013 року, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є недійсним, в звязку з порушенням сторонами на момент його укладення законодавчих положень про заборону відчуження арештованого майна, а саме: на момент укладення цього договору було накладено арешт на майно ОСОБА_2 по виконавчому провадженню про стягнення аліментів, у якому вона була стягувачем, а ОСОБА_2 боржником.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про розірвання договору дарування, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_9 про розірвання договору дарування шляхом встановлення його нікчемності відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4, який є правонаступником ОСОБА_2 просив його скасувати з тих підстав, що судом не дотримано норм як матеріального так і процесуального права та ухвалити нове рішення у справі, яким розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_9 просила його скасувати в звязку з тим, що судом винесено рішення з порушенням норм чинного законодавства, та ухвалити нове, яким позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_7 про розірвання договору дарування шляхом встановлення його нікчемності задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та наведені у скаргах доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які є рідними братом та сестрою, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4, право власності на яку ОСОБА_2 також набув на підставі договору дарування. Укладений між сторонами договір посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_6М.(а.с.6 т.1). Укладаючи договір дарування квартири, сторони договору домовилися про всі його істотні умови і при підписанні договору жодних застережень з боку будь-якої сторони не надходило. При підписанні оспорюваного договору сторони були ознайомлені зі змістом договору і погодилися з ним. За даним договором ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_5 прийняла у власність приміщення квартири АДРЕСА_5. Державну реєстрацію договору дарування спірного майна проведено у відповідності до п. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким зокрема встановлено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Пунктом 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що нотаріус, як спеціальний об'єкт, здійснює функції державного реєстратора.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що укладаючи договір дарування спірної квартири, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 керувалися вимогами чинного законодавства, принципами свободи договору і взаємовідносини між сторонами оспорюваного договору засновані на рівності, вільному волевиявленні сторін договору.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно ч. 2 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Оскільки право власності на майно передбачає право володіння, користування та розпорядження ним, то бажання власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в сенсі положень ч.2 ст. 727 ЦК України.

Право колишнього власника на проживання у подарованій ним квартирі залежить від домовленості між дарувальником та обдаровуваним і не є немайновою цінністю колишнього власника квартири.

Крім того, позивачем не доведено наявності намірів відповідача продати спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_7 щодо того, що договір дарування спірного нерухомого майна був укладений без додержання вимог чинного законодавства, в той час як на спірне майно державним виконавцем накладено арешт, суд дійшов висновку, що дане твердження не заслуговує на увагу, оскільки при підготовці до посвідчення вищевказаного правочину приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_6 були вчинені всі необхідні дії щодо перевірки відсутності заборони відчуження або арешту майна. При цьому будь-яких заборон та/або арешту щодо приміщення квартири АДРЕСА_6, як під час перевірки та підготовки до посвідчення вищевказаного правочину, так і під час його безпосереднього укладання та посвідчення не виявлено.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 цієї статті.

Разом з тим, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві.

В своїй позовній заяві третя особа, як підставу позову зазначає укладення правочину щодо майна яке знаходилось під арештом, тобто є таким, що порушує публічний порядок.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимога третьої особи полягає у застосуванні судом наслідків нікчемності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору дарування квартири. Саме на цьому і наголосила третя особа та її представник у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 7 постанови № 9 пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно зі змістом даної норми законодавець, визначаючи суть правочину, що порушує публічний порядок, лише називає окремі правопорушення та злочини, які вчиняються у формі правочину.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить із змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Виходячи з викладеного вище, правочин можна визначити таким, що порушує публічний порядок, якщо він спрямований (вчинений з умислом) на порушення публічно-правових нормативних актів держави, які визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави, і кваліфікований як злочин чи адміністративне правопорушення у встановленому законом порядку.

У пункті 18 постанови № 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України розяснив, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і

свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна

фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим,

територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу- землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів

права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими,

що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має

враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний

порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини

може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо

знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зазначених вище ознак спірний правочин не має.

Крім того, із наданої до суду першої інстанції ксерокопії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АА № 909629 від 06.09.2004 року (т. 1, а.с. 239) вбачається, що даною постановою державного виконавця накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_7, яка належить ОСОБА_2

Такі ж відомості внесено і до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, що відомості про арешт всього майна, яке належало ОСОБА_2, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились.

А отже, доводи третьої особи, що правочин було вчинено в час коли все майно ОСОБА_2 знаходилось під арештом, не відповідає дійсності.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами і правильно застосував норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляції не спростовують правильних висновків суду, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відхилити, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: С.А.Кіселик

Судді: Т.М. Авраменко

ОСОБА_10