Справа №487/2651/16-ц 15.08.2016 15.08.2016 15.08.2016
Справа № 487/2651/16-ц Головуючий у 1 інстанції Разумовська О.Г.
Провадження №22-ц/784/1906/16 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

15 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва про забезпечення позову, постановлену 26 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

у с т а н о в и л а :

20 травня 2016 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов до свого батька ОСОБА_4, який обґрунтовував наступним.

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради № 5/27 від 27 вересня 2002 року їх сім'я, яка на той час складалася із 3 осіб - він, батько - ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5, була відселена у зв'язку із зносом з домоволодіння АДРЕСА_3 у двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

08 січня 2003 року його батьки придбали, за їх завіряннями для нього, квартиру АДРЕСА_4

До 2006 року вказану квартиру використовували для здачі в житловий найом, а з названого року в ній постійно проживає він, сплачує витрати по її утриманню, відкрито та безперервно нею володіє.

Батьки на зазначену квартиру ніколи не претендували.

Весь цей час він вважав себе власником квартири, оскільки був впевнений, що отримав це майно з підстав достатніх для того, щоб мати права власності на нього.

3 січня 2012 року по 2014 рік він, по більшості, своїми силами, а також з допомогою батьків зробив у квартирі капітальний ремонт.

Проте, у квітні 2016 року його батько - ОСОБА_4 повідомив його про те, що спірну квартиру він придбав після розлучення з ОСОБА_5 для себе на своє ім'я, і вона є його особистою власністю.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на указану квартиру за набувальною давністю.

Разом з позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву в якій просив вжити заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру до вирішення спору по суті, оскільки відповідач може її відчужити третій особі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року цю заяву було задоволено у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржену ухвалу суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив її з додержанням норм процесуального законодавства.

Дійсно, відповідно до статей 151-154 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову.

Надаючи судове тлумачення названим нормам, Пленум Верховного Суду України в пунктах 1-4 своєї постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначив, що під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання норм чинного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, у разі необхідності, на будь-якій стадії розгляду справи, за умови, що невжиття заходів забезпечення утруднить чи зробить неможливим виконання рішення, може забезпечити позов, застосувавши один або декілька видів забезпечення, у тому числі і накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, де повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, у разі необхідності суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2, його вимоги носять майновий характер і стосуються квартири АДРЕСА_2, власником якої, як на його думку, він став за набувальною давністю, оскільки відкрито і безперервно користується нею з 2006 року.

Відповідач такого права за ним не визнає, вважає, що квартира є лише його власністю і тільки він має право на повноцінне користування нею, у зв'язку з чим бажає виселити його із спірного житла.

При цьому, існує велика ймовірність, що таке позбавлення може бути вчинено шляхом відчуження квартири третім особам.

Будь-якими доказами такі твердження позивача по даній справі відповідач не заперечив, зосередившись лише на фактичних обставах спору та буквальному правовому обґрунтуванні правомочностей власника.

А тому, маючи встановлений законом обов'язок забезпечити в майбутньому, у разі доведеності, названих вимог позивача, суд міг і повинен був задовольнити заяву ОСОБА_2 та забезпечити позов у вибраний тим спосіб.

Невжиття ж такого заходу забезпечення, дійсно, може утруднити чи, взагалі, зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі.

Оскільки з таких же мотивів цього висновку дійшов і районний суд, то підстав для скасування його ухвали про забезпечення позову немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що застосовані заходи порушують його, надані Конституцією України правомочності власника, щодо можливості повноцінного користування власністю, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженої ухвали, оскільки не ґрунтуються на законі. Застосований судом засіб забезпечення позов передбачено чинним процесуальним законодавством, а тому не можна вважати, що ним порушуються права власника, і, більше того, ним обмежено лише право власника розпорядження об'єктом власності. Можливості володіти та користуватися власністю відповідач не позбавлений.

Стосовно ж тверджень названої особи про наявність процесуальних порушень при розгляді судом заяви ОСОБА_2, то вони не можуть слугувати скасуванню оскаржуваної ухвали, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення заяви.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

Галущенко О.І.