Ухвала

іменем україни

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до виробничо-комерційної фірми «Рута» про забезпечення законного звільнення з роботи, зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у вересні 2014 року вона була прийнята на роботу у виробничо-комерційну фірму «Рута» (далі - ВКФ «Рута») на посаду касира. Позивач зазначала, що з моменту її працевлаштування у даному підприємстві керівництвом останнього систематично порушувалися вимоги трудового законодавства, зокрема, її не було ознайомлено з наказом про прийом на роботу, умовами колективного договору; їй не було визначено коло посадових обов'язків та не виділено конкретне робоче місце. Крім того, її постійно зобов'язували виконувати іншу роботу, ніж передбачено трудовими обов'язками. При цьому виплата заробітної плати проводилася нерегулярно та у неналежному розмірі.

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_6 просила суд визнати незаконними дії (бездіяльність) відповідача щодо небажання звільняти її та виплачувати розрахунок при звільненні; визнати нечинним та незаконним наказ від 6 жовтня 2014 року № 4-к; наказ ВКФ «Рута» та штатний розпис, згідно з яким їй з 1 грудня 2014 року зменшено посадовий оклад з 3 000 грн до 1 550 грн визнати нечинними та незаконними в частині, що її стосуються; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату, включаючи повний розрахунок при звільненні, у сумі 46 634 грн 65 коп., а також 7 846 грн 88 коп. на відшкодування моральної шкоди; визнати незаконними дії відповідача щодо небажання надати їй подвійну соціальну пільгу, встановлену пп. 1.2 п. 1 ст. 169 Податкового кодексу України; стягнути з відповідача на її користь суму надлишково і безпідставно утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року у сумі 470 грн 63 коп.; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили провести перерахунок нарахованого і утриманого податку на доходи фізичних осіб з її заробітної плати з моменту прийому на роботу по день фактичного розрахунку із застосуванням подвійної податкової соціальної пільги, встановленої пп. 1.2 п. 1 ст. 169 Податкового кодексу України; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до її трудової книжки про її звільнення з посади касира за власним бажанням згідно зі ст. 39 КЗпП України у зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що 1 вересня 2014 року між ВКФ «Рута» в особі директора ОСОБА_7 і працівником столової «Академія» ОСОБА_6 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з п. 1 якого працівник, що обіймає посаду касира, безпосередньо пов'язану зі збереженням, обробкою та застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення, збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Згідно з наказом (розпорядженням) ВКФ «Рута» від 23 вересня 2014 року № 6- ОСОБА_6 була прийнята на роботу у ВКФ «Рута» з 23 вересня 2014 року у структурному підрозділі Ірпінь на посаду касира з окладом (тарифною ставкою) 1 550 грн (а. с. 10, т. 1). Із цим наказом позивач була ознайомлена того ж дня, про що свідчить її підпис на копії даного наказу. Також 23 вересня 2014 року ОСОБА_6 надала заяву ВКФ «Рута» про застосування податкової соціальної пільги.

Зі змісту доповідних адміністратора ВКФ «Рута» ОСОБА_8 від 5, 6 жовтня 2014 року на ім'я директора ВКФ «Рута» ОСОБА_7 вбачається, що він просив перевести ОСОБА_6 на іншу посаду у зв'язку з тим, що вона у двотижневий термін не надала документів, що підтверджують кваліфікацію на касовому апараті, не може навчитись працювати на касовому апараті та безвідповідально ставиться до своїх обов'язків.

Згідно з наказом директора ВКФ «Рута» ОСОБА_7 від 6 жовтня 2014 року № 4-к ОСОБА_6 була переведена з посади касира на посаду буфетника (працівника лінії роздачі) з 6 жовтня 2014 року з посадовим окладом 1 550 грн на місяць (а. с. 64, т. 1).

Відповідно до акта від 6 жовтня 2014 року комісія у складі директора ОСОБА_7, бухгалтера ОСОБА_9, начальника громадського харчування ОСОБА_10, завідуючого виробництвом ОСОБА_11 склали акт про те, що згідно з наказом від 6 жовтня 2015 року № 4-к працівник ОСОБА_6 була переведена з посади касира на посаду буфетника, з наказом була ознайомлена, до роботи на посаді буфетника стала того ж дня, але наказ підписувати відмовилась (а. с. 65, т. 1).

Згідно з доповідною на ім'я директора ВКФ «Рута» ОСОБА_7 від 6 жовтня 2015 року заступник головного бухгалтера ОСОБА_12 доводила до відома директора, що співробітник ОСОБА_6 у присутності бухгалтера ОСОБА_13 та адміністратора ОСОБА_8 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про переведення її з посади касира на посаду буфетника.

Відповідно до запису від 23 вересня 2014 року № 23 в трудовій книжці ОСОБА_6 прийнята на посаду касира на підставі наказу від 23 вересня 2014 року № 6- та згідно із записом від 6 жовтня 2014 року № 24 переведена на посаду буфетника.

Згідно із заявами ОСОБА_6 від 18, 23 лютого, 4 березня 2015 року (а. с. 11-15, т. 1) вона направляла директору ВКФ «Рута» ОСОБА_7 заяви про її звільнення в порядку та на умовах, передбачених п. 6 ст. 36 ЗКпП України, та просила повідомити їй конкретну календарну дату її звільнення. Дані заяви згідно із підписом у рекомендованих повідомленнях були отримані невстановленою особою на прізвище Корнус.

Також встановлено, що 26 лютого 2015 року ОСОБА_6 звернулася до начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області ОСОБА_14, в якій повідомляла про порушення керівництвом ВКФ «Рута» трудового законодавства та просила захистити її права, у відповідь на цю заяву її повідомлено про те, що за відсутності дозволу Кабінету Міністрів України (заявки суб'єкта господарювання, рішення суду, постанови слідчого) проведення перевірки додержання законодавства про працю на даний час неможливо та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Також 25 лютого 2015 року ОСОБА_6 зверталася із аналогічною заявою до прокурора м. Ірпеня Київської області, однак відповіді не отримала.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності й недоведеності заявлених ОСОБА_6 позовних вимог. Зокрема, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання незаконними дії (бездіяльності) відповідача щодо небажання звільняти її та виплачувати розрахунок при звільненні, суди виходили із того, що відсутні належні і допустимі докази отримання відповідачем заяв позивача про звільнення, направлених нею 18, 23 лютого, 4 березня 2015 року на адресу директора ВКФ «Рута» ОСОБА_15

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання нечинним та незаконним наказу від 6 жовтня 2014 року № 4-к про переведення позивача на посаду буфетника, суди входили із відсутності доказів на підтвердження тих обставин, що вона заперечувала проти такого переведення.

Відмовляючи у решті заявлених позивачем вимог, суди дійшли висновку про те, що позивачем не надані будь-які докази на підтвердження тих обставин, що при прийнятті на роботу їй було визначено заробітну плату у розмірі 3 000 грн.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди ухвалили рішення про відмову в задоволенні позову на основі не повно з'ясованих обставин у справі та без належної оцінки всіх доказів. У порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди належним чином не перевірили доводів позивача, на які вона посилалася як на підставу подання даного позову, зокрема те, що її переведення на іншу роботу було проведено у порушення ст. 32 КЗпП України - без надання нею згоди.

На підтвердження незаконності її переведення ОСОБА_6 надала акт Головного управління Держпраці у Київській області від 22 лютого 2016 року № 2/4.3-Л-1173.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, то рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам відповідно до ст. ст. 60, 212 ЦПК України необхідно надати належну правову оцінку акту Головного управління Держпраці у Київській області від 22 лютого 2016 року № 2/4.3-Л-1173 та доводам позивача ОСОБА_6, оскільки без їх оцінки зазначені судові рішення не можна вважати такими, що ґрунтуються на повному і всебічному з'ясуванні всіх обставин справи.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.О. Дьоміна А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: