Справа № 461/2402/16 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/6559/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5, в якому просить постановити рішення про розірвання шлюбу укладеного між ними, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 03.03.1994 року, актовий запис за №358.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 03 березня 1994 року між ними було укладено шлюб, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис за №358.

У шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Понад пять років вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Позивач стверджує, що жодні подружні відносини вони не підтримують, кожний із них живе самостійним особистим життям та не бажає спільного проживання і збереження сімї.

Окрім цього, позивач звертає увагу на те, що в нього є друга жінка з якою в них народилася дитина.

Вважає, що за таких обставин подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, а тому просить позов задоволити.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 03.03.1994 року, актовий запис за №358.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_5. Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що судом в мотивувальній частині рішення зазначено, що сторони понад п"ять років проживають окремо, не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинилися, примирення між сторонами неможливе, а подальше перебування у шлюбі суперечить їхнім інтересам, зокрема інтересам позивача, оскільки в нього є інша сім"я, в той час як матеріали справи не містять будь-яких доказів, які п підтверджували, що сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства понад п"ять років. Вважає, що згадане покликання суду підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, оскільки обставини щодо моменту припинення спільного проживання та ведення спільного господарства мають важливе значення при вирішенні спору про поділ спільного майна між позивачем та відповідачем. Окрім цього, стверджує, що судом при ухваленні рішення не вирішено питання про проживання та утримання дітей.

В апеляційній скарзі апелянт просить виключити з мотивувальної частини рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року покликання суду на те, що сторони понад п"ять років проживають окремо, не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинилися, а також скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2016 року та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3. Судові витрати просить покласти на позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 березня 1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрований шлюб у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №358 (а.с.4).

Від подружнього життя сторони по справі мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3., що стверджується свідоцтвом про народження (а.с.5, 42).

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 07 червня 2016 року за клопотанням відповідача ОСОБА_5, провадження у справі було зупинено для надання сторонам у справі строку для примирення 3 місяці.

Після спливу зазначеного строку, сторони не примирилися.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про розірвання шлюбу, суд виходив з тих обставин, що сторони подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України право на пред'явлення позову про розірвання шлюбу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачено ч.1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Враховуючи ту обставину, що після надання судом першої інстанції строку для примирення, примирення не відбулося, а примушування до шлюбу не допускається, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення для справи.

За таких осбтавин, суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про те, що сторони понад п"ять років проживають окремо, не ведуть спільного господарства, оскільки такі обставини належними та допустимими доказами не підтверджені, в зв"язку з чим з абзацу 15 мотивувальної частини рішення, підлягає виключенню фраза, що сторони понад п"ять років проживають окремо, не ведуть спільного господарства.

Також слід зазначити, що предметом спору даної справи є розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в зв"язку з чим, підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей, порядку та розміру виплати коштів на утримання дітей, а також про поділ спільного майна подружжя немає, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, з зміною рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, а в решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення з абзацу 15 твердження, що сторони понад п"ять років проживають окремо, не ведуть спільного господарства.

В решті рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2