Справа № 308/1592/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Готри Т.Ю., Кожух О.А.

за участю секретаря Сочки І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди з правом викупу та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди з правом викупу та стягнення грошових коштів

Позов мотивує тим, що 04.09.2004 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

Під час шлюбу, відповідач ОСОБА_4, без її згоди 01 вересня 2014 року уклав договір оренди майна з правом викупу з ОСОБА_5 Згідно пунктів 1.1 та 1.2.1 договору ОСОБА_5 зобов'язався передати ОСОБА_4 у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: м.Ужгород, пр.Свободи, 31/18 в приміщенні кафе «Кофітель», з наступним переходом права власності на майно від орендодавця до Орендаря, а ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язався прийняти майно у строкове платне користування, а згодом і у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату.

У відповідності до пункту 1.2.2. договору загальна вартість майна становить 221 000,00 грн., що в еквіваленті становить 17 000,00 доларів США.

Згідно п.4.1 договору орендар ОСОБА_4 зобов'язався своєчасно сплачувати орендну плату в розмірі не менше 3900,00 грн., що в еквіваленті становить 300 доларів США по курсу НБУ на моменту розрахунку, щомісячно.

Даний договір оренди майна з правом викупу від 01.09.2014 року поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв'язку із цим орендна плата включає як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність орендарю по закінченні дії договору. Тобто, на правовідносини, що склалися між сторонами стосовно одержання відповідачем ОСОБА_5 орендної плати в якості частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність ОСОБА_4, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

На виконання умов договору ОСОБА_4 за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ОСОБА_5 4200,00 гривень та 2700,00 доларів США, що підтверджується відповідними розписками.

Позивач вважає, що вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4.

Враховуючи те, що предметом оспорюваного договору являється майно загальною вартістю 221 000,00 грн., що в доларовому еквіваленті на момент укладення договору становить 17 000,00 доларів США, даний договір виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, а тому у відповідності до приписів ст.65 Сімейного кодексу згода, висловлена письмово, другого із подружжя на його укладення є обов'язковою.

В порушення вимог вищенаведених норм договір оренди майна з правом викупу від 01.09.2014 року між відповідачами був укладений без відома та згоди позивача, при цьому умовами договору було визначено суттєво завищений розмір загальної вартості майна в сумі 221 000,00 грн., що в доларовому еквіваленті становило 17 000 доларів США тоді, як реальна його вартість складає лише 7975 доларів США.

Отже на думку позивача при укладені оспорюваного договору відповідач ОСОБА_4, в порушення вимог ч.3 ст.65 СК України та ч.4 ст.369 ЦК України, без згоди позивача розпорядився грошовими коштами, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та створив для позивача солідарний обов'язок щодо погашення вартості предмета договору в розмірі 17 000 доларів США, що суперечить її волі та інтересам.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди майна з правом викупу від 01 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 72 408,82 грн., сплачені за недійсним договором оренди майна з правом викупу від 01 вересня 2014 року та стягнути з відповідача сплачений позивачем судовий збір.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, представник позивача ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема, вважає необґрунтованим висновок суду щодо недоведеності позову, так як спільна сумісна власність майна подружжя презюмується. На її думку наявні всі підстави для визнання договору недійсним згідно ст.65 СК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1, 2 ст. 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Подібна норма міститься в ст. 369 ЦК України.

Встановлено, що 04.09.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

01 вересня 2014 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір оренди майна з правом викупу, у відповідності до якого ОСОБА_5 зобов'язався передати ОСОБА_4 у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: м.Ужгород, пр. Свободи, 31/18 в приміщенні кафе «Кофітель», з наступним переходом права власності на майно від орендодавця до Орендаря, а ОСОБА_4 в свою чергу зобов'язався прийняти майно у строкове платне користування, а згодом і у власність, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату. Згідно п.1.2.1. договору таким майном є: тераса та терасні меблі, меблі, бар-стійка, холодильник, кондитерська вітрина, телевізор, кондиціонер, теплова завіса, стільці, столи, дивани.

У відповідності до пункту 1.2.2. договору загальна вартість майна становить 221 000,00 грн., що в еквіваленті становить 17 000,00 доларів США.

Пунктом 4.1 договору сторонами визначено, що орендар ОСОБА_4 повинен своєчасно сплачувати орендну плату в розмірі не менше 3900,00 грн., що в еквіваленті становить 300 доларів США по курсу НБУ на моменту розрахунку, щомісячно.

Відповідно до акту прийому передачі в оренду обладнання орендодавець ОСОБА_5 передав оренду, а орендар ОСОБА_6 прийняв обладнання-аксесуари (майно), що знаходиться за адресою: м. Ужгород, проспект Свободи, 31.

На виконання умов укладеного договору ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_5 4200,00 гривень та 2700,00 доларів США, що підтверджується відповідними розписками.

Позивач вважає, що виплачені у відповідності до договору оренди майна грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя і враховуючи те, що предметом вказаного договору являється майно загальною вартістю 221 000,00 грн., то даний договір виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, а тому у відповідності до приписів ст.65 Сімейного кодексу для його укладення обовязково потрібна її згода, висловлена письмово.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів того, що сплачені ОСОБА_7 кошти в порядку виконання договору є спільною власністю подружжя.

Однак з таким висновком суду першої інстанції щодо підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Зокрема із системного аналізу ч.ч.1-3 ст. 65 СК України та ч.ч.2-4 ст. 369 ЦК України слідує, що такі регулюють відносини розпорядження спільною власністю подружжя шляхом відчуження майна, якщо договір вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Грошові кошти, що сплачуються набувачем (покупцем), не є предметом відчуження, адже не є предметом договору, а виступають лише засобом платежу. В даному випадку предметом договору є відповідне рухоме майно, визначене п.1.2.1. договору, і таке набувається у власність чоловіка позивача, а не відчужується ним. Грошові кошти сплачені ОСОБА_7 за даним договором є платою за товар та ціною такого договору, як однією з істотних умов. Тобто даний договір не відноситься до договорів щодо розпоряджання спільним майном подружжя, а відтак такий не може бути визнаний недійсним з підстав передбачених ч.2 ст. 65 СК України.

Позовна вимога про стягнення коштів є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, а тому також задоволенню не підлягає.

Таким чином, предявлений ОСОБА_2 позов не ґрунтується на нормах матеріального права, приписи ч.2 ст. 65 СК України не підлягають застосуванню до даних правовідносин, і саме з цих підстав слід відмовити в задоволенні позову, а не через недоведеність.

За таких обставин, згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 травня 2016 року в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді