АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №647/859/15-ц Головуючий в І інстанції Миргород В.С. Номер провадження №22-ц/791/1862/16 Доповідач: Капітан І.А.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоКапітан І.А.,
суддів:Колісниченка А.Г.,
Радченка С.В.,
секретарСікора О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 06 липня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення незаконно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулося до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 12 березня 2015 року на картковий рахунок НОМЕР_1, відкритий нею в Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк), з Росії був надісланий переказ грошей «золота корона» в сумі 9 000,00 російських рублів, що станом на 12 березня 2015 еквівалентно 3 240,00 грн. Даний грошовий переказ був надісланий її знайомою для проходження медичного огляду після онкологічного захворювання. Того ж дня зазначені кошти були зняті з її карткового рахунку. Після звернення позивача на гарячу лінію Банку їй пояснили, що в 2006 році вона не виплатила кредит і в неї виникла заборгованість, на погашення якої було знято зазначену суму коштів. Посилаючись на те, що Банк без будь-яких претензій, рішень суду безпідставно набув грошові кошти в розмірі 3 240,00 грн. (9000 російський рублів x 0.36 грн.), позивач просила суд стягнути з Банку на свою користь зазначені грошові кошти, а також - 5 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, якої їй завдано у зв'язку із зверненням до суду з зазначеним позовом.

Під час розгляду справи позивач збільшила свої вимоги та додатково просила суд стягнути на її користь з Банку за період часу з 12 березня 2015 року по 12 квітня 2016 року на підставі ч.3 ст.549 та п.2 ст.625 ЦК України: індекс інфляції в сумі 4 496,68 грн.; 3% річних в сумі 3 745,34 грн.; пеню в сумі 1 329,31 грн., та кошти за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 3 745, 80 грн.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 06 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що ухвалено з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та при неповному з'ясуванні обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило..

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені на підставі ст.1212 ЦК України вимоги не мають правового обґрунтування, оскільки правовідносини сторін по справі регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод.

Проте колегія суддів вважає, що такого висновку суд дійшов без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до положень ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням по справі нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2006 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №DNН4КР81650361 на підставі заяви позичальника, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_5 кредитні кошти в сумі 5 782,40 грн. строком до 14 березня 2008 року, зі сплатою 2,09 % в місяць на суму залишку заборгованості (а.с.45). Відповідно до умов договору Банком відкрито позивачці рахунок для зарахування коштів на погашення заборгованості НОМЕР_2 (а.с.46).

З наданого Банком розрахунку заборгованості за зазначеним договором вбачається неналежне виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань по поверненню кредитних коштів та утворення відповідної заборгованості (а.с.46, 47-51).

Також 28 лютого 2015 року між позивачкою та Банком було укладено договір №SAMDNWFC5 обслуговування карткового рахунку, згідно якого на ім'я позивачки була відкрита та отримана платіжна картка НОМЕР_1. Зазначений договір складається з Анкети-Заяви, Пам'ятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, розташованих на офіційному сайті Банку мережі Інтернет, тарифів.

Факт отримання ОСОБА_5 платіжної картки НОМЕР_1 під час розгляду справи сторонами не заперечувався.

12 березня 2015 року з карткового рахунку, відкритого на ім'я позивачки, Банком було здійснено списання коштів в сумі 9 000,00 рублів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2006 року (а.с.6).

Списання Банком для погашення кредиту грошових коштів в сумі 3197,52 грн з карткового рахунку, відкритого ОСОБА_5 з метою отримання грошового переказу з Росії, підтверджується випискою про погашення заборгованості за кредитним договором за період з 15 березня 2006 року по 25 червня 2015 року (а.с.38).

В матеріалах справи наявна Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Банку від 28 лютого 2015 року(а.с.73). Зазначена Анкета-заява містить підпис від імені ОСОБА_5 на підтвердження отримання платіжної картки та ознайомлення позивача з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами Банку. Правомірність списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_5 Банк обґрунтував тим, що при підписанні цієї заяви-анкети ОСОБА_5 дала свою згоду на договірне списання Банком грошових коштів для погашення кредитної заборгованості.

ОСОБА_5 заперечувала проти того, що з Умовами та Правилами надання Банком послуг вона була ознайомлена, що підпис на анкеті-заяві їй не належить і що згоди на списання грошових коштів вона не надавала.

Згідно висновку проведеної по справі судово-почерковознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_5 в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28 лютого 2015 року на ім'я ОСОБА_5 виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою (а.с.195-198).

Згідно ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.2 ст.1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

В обґрунтування правомірності списання коштів з карткового рахунку позивача Банк посилався на п.1.1.3.2.11 Умов та правил, відповідно до якого Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих у Банку рахунків Клієнта для погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта ( у тому числі який є працівником Банку , який заподіяв йому шкоду). Також посилався на норми чинного законодавства, а саме ст.ст. 628, 634, 1054, 1071 ЦК України (а.с.6).

Проте, як зазначено вище, висновком експертизи встановлено, що позивач не підписувала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 28 лютого 2015 року. Тобто ОСОБА_5 не була ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, а отже їхня дія не поширюється на правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі.

Крім того, умовами укладеного кредитного договору №DNН4КР81650361 від 15 березня 2006 року передбачено, що позичальник доручає Банку здійснювати погашення заборгованості за Кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці , емітовоної ПриватБанком (а.с.45зв.).

Однак ні номер рахунку, ні номер платіжної картки, з яких має погашатись заборгованість, в даному договорі не зазначені. Тим більше, в договорі не зазначено і не могло бути зазначено карткового рахунку НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_5 для виплат, оскільки такий був відкритий вже після укладення кредитного договору.

На думку колегії суддів безпідставними є твердження Банку про те, що чинний кредитний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна, і майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб.

В матеріалах справи відсутні будь - які доручення від імені ОСОБА_7 на ім'я Банку на списання коштів з карткового рахунку НОМЕР_1, відкритого на її ім'я для виплат.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі наведеного, оцінивши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що Банк шляхом безпідставного зняття (списання) 9 000,00 рублів з карткового рахунку НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_5 для виплат, без достатньої правової підстави набув та зберігав у себе зазначені кошти, про що Банку стало відомо лише під час розгляду справи. Тобто, враховуючи суб'єктивну оцінку ситуації, що виникла, колегія суддів приходить до висновку, що при списанні грошових коштів Банк не знав, що майно набуте ним безпідставно, але дізнався про це з моменту заявлення претензії ОСОБА_5 і підтвердження таких претензій висновком експертизи від 06 травня 2016 року (а.с.195-198).

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_5 в частині стягнення з Банку безпідставно набутих грошових коштів підлягають задоволенню в сумі 3197,52 грн.

Проте колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з Банку індексу інфляції, 3% річних та пені не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з зазначеними вимогами позивач посилалася на ч.3ст.549 та ч.2 ст.625 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов'язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов'язань.

У силу положень ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Тобто, порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти.

Судовим розглядом встановлено, що між сторонами у справі виникли правовідносини щодо повернення потерпілому безпідставно набутого майна. Положення вищезазначених норм свідчать про те, що повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % річних та пені від простроченої суми застосовуються у разі невиконання грошового зобов'язання, а не в разі безпідставного набуття майна та зберігання його без достатньої правової підстави.

Колегія суддів вважає також необґрунтованими вимоги ОСОБА_5 в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Матеріали справи не містять доказів того, що діями Банку, які полягали у безпідставному стягненні грошових коштів, ОСОБА_5 завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях у зв'язку із несвоєчасним проходженням медичного огляду.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно ч. 2 ст. 86 ЦПК України кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Якщо клопотання про проведення експертизи заявлено обома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи, ухвалами суду першої інстанції від 14 вересня 2015 року та від 01 березня 2016 року за клопотанням позивача була призначена судово-почеркознавча експертиза, оплату на проведення якої було здійснено ОСОБА_5 у розмірі 3 745,80 грн.(а.с.83, 185).

За таких обставин витрати, понесені позивачем за проведення експертизи, підлягають стягненню з Банку на її користь.

Також, у відповідності до ст.88 ЦПК України з Банку на користь держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 288,80 грн.

На підставі наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 06 липня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 3197,52 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 витрати на оплату судової експертизи у сумі 3 745,80 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 288,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий І.А.Капітан

Судді: А.Г.Колісниченко

С.В.Радченко