Справа № 408/787/13-ц
Провадження № 22ц/782/457/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, червня місяця, 01-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів- Українцевої Л.Д., Назарової М.В., за участі секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 07 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в становила:

17 липня 2013 року до Біловодського районного суду Луганської області надійшла позовна заява від публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вони просили стягнути з відповідача ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 49674 грн. 91 коп., яка складається з 6718 грн. 80 коп. - заборгованість за кредитом; 17717 грн. 96 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1935 грн. 12 коп. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 20461 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2341 грн. 66 коп. - штраф (процентна складова).

Позов було прийнято до розгляду, під час якого було з'ясовано про те, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Ухвалою суду від 18 жовтня 2013 року були залучені у якості відповідачів спадкоємці померлого, як його правонаступники - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (т.1 а.с. 58), а рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 23 грудня 2013 року у задоволенні позову було відмовлено (т.1 а.с 140-141). Це рішення було оскаржено ПАТ КБ «ПриватБанк» - за їх апеляційною скаргою рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 грудня 2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення Апеляційним судом Луганської області 04 березня 2014 року, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено із інших підстав, а саме через невірно обраний ПАТ КБ «Приватбанк» спосіб захисту (т. 1 а.с. 184-188).

Це рішення теж було оскаржено ПАТ КБ «ПриватБанк» - за їх касаційною скаргою було винесено ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-14421св14 від 24 вересня 2014 року, якою були скасовані рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 грудня 2013 року та рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 березня 2014 року і справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.238-240). За наслідками нового розгляду у суді першої інстанції було винесено рішення Біловодського районного суду Луганської області від 07 листопада 2014 року, яким у задоволенні позову про стягнення з відповідачів у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу яке з спадкоємців за кредитним договором № LGXRRX15670080 в загальній сумі 49674,91 грн. та судових витрат в розмірі 496,75 грн. було відмовлено за недоведеністю та безпідставністю заявлених до правонаступників основного боржника ОСОБА_5 позовних вимог (т.1а.с.249-252).

Це рішення теж було оскаржено ПАТ КБ «ПриватБанк» - за їх апеляційною скаргою рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року рішення Біловодського районного суду Луганської області від 07 листопада 2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково, а саме було стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі по 10790 грн. 97 коп. з кожного, у іншій частині заявлених вимог відмовлено, було вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 2 а.с.32-33). Це рішення апеляційного суду Харківської області було оскаржено у касаційному порядку відповідачкою ОСОБА_2 - ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 18.03.2015 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків.

Статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2015 року у своїй ухвалі від 30 березня 2016 року (т.2 а.с.56-58) зазначив, що перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та скасовуючи його, апеляційний суд не визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягала застосуванню, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тим самим кредитним договором не можна вважати обґрунтованим, оскільки дане рішення за формою та змістом не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, а його копія не посвідчена належним чином; не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача; не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшену позовну давність в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались; залишив поза увагою те, що у заяві позичальника від 16 червня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає; не перевірив, чи дотримано позивачем строк та порядок пред'явлення вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину, залишив поза увагою, що спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідачів як спадкоємців померлого ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції у своєму рішенні від 07 листопада 2014 року виходив із того, що існує судове рішення, яке набрало законної сили, яким стягнуто з боржника ОСОБА_5 19970 грн. заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2007 року, зробив при цьому висновки щодо того, що вказану суму не враховано позивачем під час звернення до суду з позовом до правонаступників останнього - відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов без належного дотримання норм процесуального законодавства, наявне у матеріалах справи письмовий документ (а.с. 88,89) не може бути розцінений ні як судове рішення, ні як належний чи допустимий доказ, відсутність необхідних реквізитів судового рішення, його невідповідність за формою та змістом вимогам ст. 215 ЦПК України, незасвідченість копії свідчить про відсутність підстав для врахування його змісту і у порядку, що є передбачений ст. 61 ЦПК, частина ж 2 статті 59 ЦПК передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, визначаючись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягала застосуванню колегія суддів бере тут до уваги ті обставини, що відповідно до правил ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ст. ст. 610 - 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають передбачені законом або договором наслідки. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Між тим, як вбачається з наявних у справі доказів уклавши договір 26.06.2007 року боржник ОСОБА_5 не здійснював проплат за кредитним договором - (а.с. 9 т.1), тоді як із позовом до нього до суду банк звернувся лише 17 липня 2013 року (вхідний номер 2528 -а.с. 3 т. 1), позовна заява є датованою 13 червня 2013 року. Додані до позову Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років що є наявними у матеріалах справи не містять на собі підпису відповідача (а.с. 5-8), позивачем не було надану суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника(т. 1 а.с. 10), а також те, що Умови містили збільшену позовну давність в момент підписання заяви позичальника, або що в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Між тим, як вбачається зі змісту Анкети позичальника та Заяви позичальника від 16 червня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає (а.с. 10 т. 1).

Щодо визначення дати стосовно строку вимоги, то колегія суддів бере тут до уваги ту обставину, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року (№6-31цс15).

За висновком Верховного Суду України про застосування статті 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів (постанови № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року), за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України). Тобто є підстави вважати про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо збільшення строку позовної давності - адже про це не вказано ні у заяві ні у Анкеті, відсутній підпис боржника на Умовах. Уклавши договір 26.06.2007 року боржник ОСОБА_5 не здійснював проплат за кредитним договором - (а.с. 9 т.1) і помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Між тим, як вбачається зі змісту заяви позивальника (абзац другий) строковий кредит надавався на строк з 25.06.2007 року по 25.06.2009 року включно (а.с. 10 на звороті т. 1).- тобто навіть на момент його смерті пройшло вже більше 4 років з моменту укладення договору та з моменту, коли почався перебіг строку позовної давнини за певною частиною вимог. Позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту саме в тій редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України, а матеріали справи про стягнення на користь банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором містять Умови надання споживчого кредиту фізичним особам які не підписувались боржником, а отже їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Така ж правова позиція висловлювалась і Верховним судом України - 11 лютого 2015 року (6-240цс14), 11 березня 2015 року (6-16цс15), до цього зводяться і правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13). За договором про надання банківських послуг, яким установлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 зазначеного Кодексу), ця правова позиція знайшла своє відображення у постановах ВСУ від 19 березня 2014 р. у справі № 6-14цс14 та від 18 червня 2014 р. у справі № 6-61цс14.

Статтею 1281 ЦК є передбачено, що «якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги». Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Колегія суддів приходить до висновків про те, що кредитор не знав і не міг знати про відкриття спадщини, проте він не реалізував свого права пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. По справі було встановлено, що кредитор-банк звернувся до суду спочатку із позовом безпосередньо до ОСОБА_5 і відсутні відомості про те, що банку було відомо про смерть боржника ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, проте звернення до суду було здійснено банком лише у червні 2013 року, тобто за межами встановленого ст. 1281 ЦК одного року від настання строку вимоги, тоді як відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 ЦК України, які ним не були тут дотримані. Встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. У справі, що розглядається кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог з інших підстав, які не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають виниклим по справі правовідносинам - а отже є підстави для скасування оскаржуваного рішення та винесення нового про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, проте з інших, наведених вище підстав.

З огляду на викладене вище, та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315-316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 07 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: