АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Слободянюк С.В.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_6, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», Служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації у м. Києві про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_7 та ОСОБА_6, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 з підстав ст. 107 ЖК України.

Справа № 753/22512/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/9717/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обгрунтування позову зазначали, що ОСОБА_4 протягом останніх 19 років взагалі не проживає у спірній квартирі без будь- яких поважних причин. Його теперішнє місце перебування не відомо. Будь-яких намірів вселитись до квартири ОСОБА_4 не висловлював, квартирою не цікавиться, витрат з утримання житла не несе. Крім того, ОСОБА_4 не звертався до наймодавця із заявою про продовження йому терміну відсутності в квартирі у зв'язку з поважними причинами. Тому має бути позбавлений цього права на підставі ст. 71 ЖК. ОСОБА_5, ОСОБА_6 мають бути позбавлені права користування житлом на підставі ст. 107 ЖК України, оскільки в 2006 році ОСОБА_5 добровільно покинула квартиру, забрала усі свої речі та належне їй майно та визначила своє місце мешкання і неповнолітнього на той момент сина ОСОБА_6 за місцем проживання чоловіка і батька її дитини, ОСОБА_10, за адресою: АДРЕСА_1, де мешкають до цього часу.

11.02.2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, в якому просили усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням та вселити їх та малолітню доньку ОСОБА_5 - ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1 посилаючись на те, що відповідачі не допускають їх в квартиру, в якій вони зареєстровані, чинять їм перешкоди у користуванні квартирою, відмовляються надати ключі від квартири.

Ухвалою суду від 20.01.2016 року, занесенною до журналу судового засідання, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог залучено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в користуванні квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, її малолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_4 з 2007 року по 2015 рік проживав в межах Київської області за місцем своєї роботи. Суд безпідставно не врахував її доводи про те, що ОСОБА_10 приватизував 1/5 частину квартири АДРЕСА_5, а відтак ОСОБА_5 як його дружині належить 1/10 частина цієї квартири. Остання добровільно залишила спірну квартиру, а не через сварки з матір`ю та не проживала у ній з 2007 року. Відповідачі також визнали, що мали ключі від спірної кавритри та їм не чинилося перешкод у користуванні квартирою. Крім того, суд не звернув уваги на те, що квитанції про оплату за житлово-комунальні послуги надали позивачі за основним позовом, що підтверджує, що саме вони несли витрати на утримання квартири.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представник ОСОБА_5 - ОСОБА_11 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 13420 серії Б від 10.01.1989 ОСОБА_4 на родину з чотирьох осіб, включаючи його дружину ОСОБА_1, доньку ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 було надано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Зазначені особи вселилися у спірну квартиру та зареєстровані в ній.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.04.1996 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_1 у 1995 році уклала шлюб з ОСОБА_10 та взяла прізвище чоловіка. Від шлюбу народилося двоє дітей: син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7, які також були зареєстровані у спірній квартирі.

У зв`язку з неприязними відносинами між позивачами за основним позовом та ОСОБА_4 спільне проживання стало неможливим та сторони тривалий час вели розмови щодо вирішення житлового питання проте згоди не досягли. Неодноразові звернення до правоохоронних органів не вирішили питання користування спірною квартирою.

ОСОБА_4 влітку 1997 року через складні сімейні відносини та постійні сварки вимушений був проживати у своєї матері в с. Черевки, Згурівського району, Київської області. Восени цього ж року у спірну квартиру вселився знайомий ОСОБА_1, що унеможливило проживання колишнього чоловіка останньої у цій квартирі. До того ж ОСОБА_4 був вимушений проживати з матір`ю через її хворобу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.04.1999 року встановлено, що ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселено останнього у цю квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.09.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відмовлено у позові до ОСОБА_4 у визнанні його таким, що втратив право користування спірною квартирою та встановлено, що останній не проживає у спірній квартирі з поважних причин.

ОСОБА_4 приймав участь у частковому погашенні заборгованості по квартплаті та комунальним послугам.

Відповідачі за основним позовом не мають іншого житла. У спірній квартирі проживають лише позивачі, кожен з яких займає окрему кімнату. За договором піднайму у квартирі з 09.02.1014 року проживає ОСОБА_12, який сплачує позивачам за користування кімнатою 1 500 грн. на місяць.

До 2014 року у цій кімнаті мешкала сім`я ОСОБА_5, проте між ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_5 постійно виникали сварки, позивачі за основним позовом вигнали його із спірної квартири. У зв`язку із другою вагітністю, з метою уникнення сварок ОСОБА_5 разом з сином вимушена була тимчасово переїхати за місцем проживання чоловіка.

Крім того, позивачі за основним позовом змінили замки на вхідних дверях та не допускають відповідачів у спірну квартиру.

Залишаючи без задоволення первісний позов та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, а позивачі чинять перешкоди у користуванні квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 47 Конституції зазначено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 цього ж Кодексу у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що вибуття наймача або членів його сім`ї з житлового приміщення має бути добровільним та ці особи протягом встановленого законом часу не виявили бажання продовжити користування житловим приміщенням.

За матеріалами справи судом першої інстанції правильно встановлено, що вибуття відповідачів за основним позовом не було добровільним. Між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, до спірної квартири позивачами за основним позовом були вселені інші особи, які зайняли кімнати, якими користувалися відповідачі. Надалі позивачі змінили замки на вхідних дверях та не допускають відповідачів до спірної квартири.

Оскільки вибуття відповідачів не було добровільним суд першої інстанції дійшов правильних висновків про законність вимог про вселення до спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відтак доводи позивачів за основним позовом про незаконність реєстрації малолітньої ОСОБА_7 у спірній квартирі не ґрунтуються на вимогах закону.

Так само не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, ОСОБА_5 належить на праві власності як одному з подружжя 1/10 частина квартири АДРЕСА_5, оскільки 1/5 частина цієї квартири внаслідок її приватизації належить її чоловіку.

Доводи про те, що відповідачі за основним позовом втратили право користування спірною квартирою внаслідок того, що не приймають участь в утриманні квартири та сплати платежів за комунальні послуги не впливають на висновки суду, оскільки у разі понесення таких витрат особи, які сплатили платежі за інших членів сім`ї не позбавлені права звернутися до останніх з вимогами, у тому числі з позовними вимогами, про відшкодування частини понесених витрат.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді