Справа № 236/2043/16-ц
14 вересня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Шавиріної Л.П.
секретаря - Снігирьової О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман у відсутності сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,
16 серпня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
В судове засідання позивач не з»явилася, про час та місце розгляду справи була попереджена у встановлений спосіб, направила до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити(а.с.31,34).
Третя особа ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи була попереджена належним чином, в судове засідання не з»явилася, просила справу розглянути без її участі на розсуд суду(а.с.32-33).
Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановлений спосіб(а.с.21,22).
З огляду на це, керуючись ст.ст.168,169,224 ЦПК України, задовольнивши клопотання представника позивача, суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності сторін в заочному порядку.
Дослідивши надані позивачем докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Так судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 15 липня 2011 року приватним нотаріусом Краснолиманського міського нотаріального округу Донецької області по реєстру № 1072, зареєстрованому в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно під № 33569889, та свідоцтва про право власності від 04.11.1993 року, виданого відділом економіки, приватизації і управління комунальним майном при Краснолиманському виконкомі, позивачу та третій особі належить жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул..Головна(50 років Жовтня) в м. Лиман(ОСОБА_4) Донецької області по 1/2 частині кожному(а.с.6-8,26-27).
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 18.02.2016 року м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман, та рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 27.01.2016 року № 7/5-109 вулицю 50 років Жовтня перейменовано на вулицю Головну.
Відповідач ОСОБА_2 являється сином позивача і з 24.11.2014 року був зареєстрований і проживав в якості члена сім»ї у вказаному будинку(а.с.9-12).
Але з 14 травня 2015 року відповідач не проживає у спірному житловому будинку, припинивши користування таким з власної ініціативи і по теперішній час ним не користується, його майно в будинку відсутнє, що посвідчено актом представників територіальної громади від 15.08.2016 року (а.с.14).
Незважаючи на те, що позивач пропонував відповідачам добровільно припинити реєстрацію у житловому будинку, що належить йому на праві власності, відповідач до теперішнього часу не зробив цього, що створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 20, розташованим по вул.. Головна в м. Лиман Донецької області.
Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства.
Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією.
Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.
Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачем про підстави втрати права користування житлом не існувало.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Враховуючи те, що відповідач змінив місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвався за новим місцем проживання і не припинив реєстрацію за попереднім місцем проживання (в будинку, що належить позивачу та третій особі)на підставі ст. 7 вказаного закону він може бути знятим з реєстрації на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Позивач наданими суду письмовими доказами свої вимоги щодо втрати відповідачем права користування жилим приміщенням довів повністю, в той час як відповідач взагалі не з»явився в судове засідання, будь-які заперечення з предмету позову суду не надав.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.
Відповідно до ст.ст. 316,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, шляхом володіння, користування, розпорядження таким на власний розсуд.
Право власності є непорушним і відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.»
А також п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз»яснено, що «відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом».
Тому враховуючи те, що судом беззаперечно встановлено, що відповідач з власної ініціативи не користується житловим будинком, який належить позивачу та третій особі на праві власності, з травня місяця 2015 року, тобто більше 12 місяців, чим чинить перешкоди позивачу у здійсненні свого права на власний розсуд, отриманні соціальної допомоги, пов»язаної підвищенням тарифів на комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.3,64,156 ЖК України, ст.391,405 ЦК України, ст.10,11,60,212-215, 224-226 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.
Рішення може бути переглянуто за заявою відповідачів, поданою ними до Краснолиманського міського суду Донецької області у 10-денний строк з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя