Справа № 569/3575/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2016 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.

з секретарем Корнійчук В.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 (надалі - відповідач), в якій просить стягнути з відповідача на його користь 1/2 грошових коштів, що є обєктом спільної сумісної власності в розмірі 2 500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 25 лютого 2016 року становить 68 047 грн.

Позовну заяву мотивує тим, що з 20 березня 1998 року перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2011 року розірвано. В квітні 2013 року, під час ознайомлення з судовим рішенням у цивільній справі № 2-3501/11, йому стало відомо про те, що ОСОБА_3, перебуваючи в шлюбі із ним 09 вересня 2009 року взяла із сімейного бюджету і витратила 5 000 доларів США, нібито з метою повернення коштів за борговою розпискою від 20 жовтня 2007 року. Однак в ході судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції 12 червня 2013 року факт запозичення коштів ОСОБА_3 за борговою розпискою від 20 жовтня 2007 року для потреб сім'ї було поставлено під сумнів. В ході розгляду вищезазначеної справи було встановлено, що грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США було використано ОСОБА_3 з сімейного бюджету не в інтересах сім'ї, а для власних потреб. Вказує, що дані кошти були взяті зі спільних коштів сім'ї, під час шлюбу та без його згоди. Зважаючи на те, що грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США були взяті ОСОБА_3 із спільних коштів під час шлюбу, а також зважаючи на те, що дані кошти були витрачені останньою не в інтересах сім'ї, без його згоди, то вважає за необхідне стягнути з відповідача половину цих коштів. Окрім того вказує, що строк для звернення до суду за захистом порушеного права на майно, яким є грошові кошти закінчується 13 червня 2016 року, оскільки про порушене право він дізнався з рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, просив його задовольнити.

Представник позивача також підтримав заявлений позов, просив його задовольнити.

Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову, оскільки в ході розгляду справи №2-3501/11 не було встановлено, що грошові кошти в розмірі 5000 доларів США було використано ОСОБА_3 із сімейного бюджету не в інтересах сімї, а для власних потреб, як про це зазначає позивач. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що дане майно (кошти) були використано відповідачем на свій розсуд проти його волі, як одного з подружжя, та не в інтересах сім'ї. Окрім того, позивачем пропущено строки позовної давності, так як позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 був предявлений 22 березня 2011 року. У даному позові ОСОБА_5 зазначала, що 09 вересня 2009 року ОСОБА_3, за усною вимогою ОСОБА_5, їй було повернуто частину боргу в сумі 5 000 дол. США. Однак, основна сума боргу залишалася непогашеною, у звязку з чим ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою, оскільки вони в той час були подружжям. Як доказ у даній справі було долучено копію розписки із звороту якої було зазначено, що в погашення боргу ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_3 кошти в сумі 5 000 доларів США. ОСОБА_1 був ознайомлений із даним позовом та 06 червня 2011 року вносив на нього заперечення. Крім того, ОСОБА_1 приймав участь у всіх засіданнях по даній справі. Також у 2011 році ОСОБА_1 звертався до суду (справа 2-4816/11) з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, зокрема, боргової розписки. Все це вказує на те, що ОСОБА_1 про факт укладання ОСОБА_3 боргової розписки з ОСОБА_5, а також повернення частини коштів в рахунок боргу в сумі 5000 дол. США - було відомо ще у 2011 році, а тому ОСОБА_1 пропустив строк для звернення до суду з позовом про стягнення коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено судом сторони з 20 березня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду від 28 січня 2011 року в справі №2-533/11 розірвано (а.с.4).

Як слідує з розписки від 20 жовтня 2007 року в даний день ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_5 за попередньою згодою для потреб сім'ї (погашення кредиту за автомобіль «Тойота Авенсіс») 25 000 доларів США, які зобовязалася повернути частинами по вимозі, але не пізніше ніж 10 листопада 2012 року (а.с.28).

09 вересня 2009 року в погашення боргу ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_3 5 000 доларів США (а.с.28 зворот).

29 березня 2011 року ОСОБА_5 звернулася в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики згідно розписки від 20 жовтня 2007 року (а.с.26).

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок повернення боргу за договором позики 158 940 грн., що згідно курсу Національного Банку України, станом на 12 червня 2013 року, становить 20 000 доларів США; в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с.5-7).

За змістом дослідженого судом вказаного рішення Апеляційного суду Рівненської області встановлено, що ОСОБА_1 не давав свою письмову згоду щодо запозичення його колишньою дружиною ОСОБА_3 у ОСОБА_5 20 000 доларів США. Доказів, які б підтверджували ту обставину, що запозичені ОСОБА_3 у ОСОБА_5 грошові кошти, в розмірі 25 000 доларів США, були використані нею в інтересах сім'ї, а саме на погашення кредиту, який був оформлений на ім'я відповідача ОСОБА_1 у зв'язку із придбанням автомобіля «Тойота Авенсіс» в матеріалах справи відсутні. З огляду на те, що ОСОБА_3 визнала позовні вимоги ОСОБА_5 та підтвердила факт не повернення грошових коштів згідно боргової розписки від 20 жовтня 2007 року, в розмірі 20 000 доларів США, тому вказана сума підлягає стягненню на користь останньої із ОСОБА_3 у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року в справі № 2-3501/11, яке вступило в законну силу і є чинним на час розгляду справи, вищенаведені обставини не потребують доказування в даній справі та є підставами для задоволення позову ОСОБА_1

Разом з тим, згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У матеріалах справи міститься копія заперечень ОСОБА_1 від 06 червня 2011 року на позовну заяву ОСОБА_5 до нього та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в справі №2-3501/11 (а.с.30-33) з якої вбачається, що ОСОБА_1 станом на 06 червня 2011 року було достовірно відомо про факт написання ОСОБА_3 боргової розписки для ОСОБА_5, а також повернення ОСОБА_3 ОСОБА_5 частини коштів в рахунок боргу в сумі 5000 дол. США, оскільки, як він особисто вказав, він ознайомився із матеріалами даної справи, до позовної заяви якої було долучено копію розписки ОСОБА_3 від 20 жовтня 2009 року із зазначення на звороті про повернення 09 вересня 2009 року ОСОБА_3 частини боргу в сумі 5 000 доларів США ОСОБА_5

Окрім того, як слідує з ухвали Рівненського міського суду від 11 листопада 2011 року в справі №2-3501/11 станом на 11 листопада 2011 року ОСОБА_1 оскаржував дану боргову розписку шляхом подання до Рівненського міського суду позовної заяви до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (а.с.34).

Враховуючи, що позивач дізнався про порушення свого права не пізніше як 06 червня 2011 року, однак із позовом до суду звернувся лише 24 березня 2016 року, ним пропущено строк, протягом якого особа може, звернувшись до суду з позовом, захистити свої права та законні інтереси.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач, діючи через представника, заявила про застосування строків позовної давності, подавши про це заяву (а.с.23-25). За таких обставин, суд вважає за можливе застосувати строк позовної давності та з цих підстав в задоволенні позову відмовити.

Посилання позивача на те, що строк для звернення до суду за захистом порушеного права на майно, яким є грошові кошти закінчується 13 червня 2016 року, оскільки про порушене право він дізнався з рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2013 року на увагу не заслуговують, оскільки про порушення свого права він дізнався щонайменше 06 червня 2011 року, при ознайомленні із текстом розписки ОСОБА_3, а не в звязку з встановленням судом факту, що кошти, отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_5 за розпискою від 20 жовтня 2007 року використані не в інтересах сім'ї.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 196, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в Апеляційний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 30 грудня 2016 року.

Суддя О.О. Першко