Номер провадження: 22-ц/785/4039/16
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Варикаші О.Д.

- Бабія А.П.

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ФГ «Стоянов A.A.» про витребування майна з чужого незаконного володіння, ціна позову 62 496 грн., за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2016 року, -

встановила:

21.05.2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду на тих підставах, що 04 січня 2011 року між ним та відповідачем ФГ «Стоянов A.A.» було укладено договір оренди строком на десять років, земельної ділянки площею 6,40 га, який належить йому на підставі державного акту права власності на землю серії PI № 458801 від 19.09.2002 року, земельна ділянка знаходиться на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області. Вказаний договір не пройшов державну реєстрацію, тому з 01 вересня 2014 року позивач уклав новий договір на оренду цієї ж земельної ділянки з фермерським господарством «Дінекс-агро», також строком на десять років.

Не зважаючи на те що укладено новий договір, відповідач земельну ділянку не звільнив, засіяв ріпаком у 2014 році, у зв'язку із чим просив визнати за позивачем право власності на посіви озимого ріпаку, згодом представник позивача позовні вимоги частково змінив та просить стягнути з відповідача на користь позивача зібрані 13.89 тони озимого ріпаку врожаю 2015 року.

Представник позивача уточнений позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, та пояснив, що відповідач ФГ «Стоянов A.A.» користувався земельною ділянкою на підставі договору від 04 січня 2011 року, який по теперішній час не розірвано та не скасовано.

Земельна ділянка, оброблялась ФГ «Стоянов A.A.», а позивачу сплачувалась орендна плата.

З урахуванням вказаного позивач не займався на земельній ділянці господарською діяльністю, у зв'язку із чим відсутні підстави для стягнення врожаю ріпаку 2015 року. До того ж пояснив, що не надані докази щодо посіву, а також розміру зібраного врожаю ріпаку 2015 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ФГ «Стоянов A.A.» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності та стягнення з фермерського господарства «ФГ «Стоянов A.A.» 13,89 тон озимого ріпаку врожаю 2015 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах скарги і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову послався на те, що 04 січня 2011 року між ним та відповідачем ФГ «Стоянов A.A.» було укладено договір оренди строком на десять років, земельної ділянки площею 6,40 га, який належить йому на підставі державного акту права власності на землю серії PI № 458801 від 19.09.2002 року, земельна ділянка знаходиться на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Вказаний договір не пройшов державну реєстрацію, тому з 01 вересня 2014 року позивач уклав новий договір на оренду цієї ж земельної ділянки з фермерським господарством «Дінекс-агро», також строком на десять років.

Відповідач ФГ «Стоянов A.A.» земельну ділянку не звільнив.

Позивач просив суд витребувати майно з чужого незаконного володіння та визнати право власності на посіви озимого ріпаку, що знаходяться на його земельній ділянці.

Ухвалою господарського суду Одеської області у справі № 916/4288/14 від 24 жовтня 2014 року за позовом фермерського господарства ФГ «Стоянов A.A.» до фермерського господарства «Дінекс-Агро» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками у забезпечення позову заборонено здійснювати державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, серед яких визначена земельна ділянка позивача, разом із тим рішенням господарського суду Одеської області від 27 травня 2015 року, яке набуло законної сили з урахуванням постанови Одеського апеляційного господарського суду від 30 липня 2015 року, вказана земельна ділянка відсутня.

Таким чином на момент розгляду справи у суді існує спір щодо осіб, які мають право користування вказаною земельною ділянкою.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Сторони визнали, що між сторонами укладався договір оренди 04 січня 2011 року строком на десять років. До наступного часу державна реєстрація договору відсутня, між тим договір оренди не розірвано та не визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним правомочним володільцем (землекористувачем) на даній земельній ділянці є саме та особа, яка уклала з власником земельної ділянки договір оренди, тобто фермерське господарство ФГ «Стоянова А. А.».

Позивач посилався на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 19.02.2014 року по справі № 162ц13 за наслідками тлумачення положень ст. 18, 20 закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161 ХІV, що сторони договору, дійшовши згоду щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямовано волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак з матеріалів справи та викладеного вище вбачається, що позивач передав 04 січня 2011 року відповідачу у користування земельну ділянку за власним бажанням.

Таким чином матеріалами справи підтверджується, що відповідач, користуючись зі згоди власника земельною ділянкою, засіяв та виростив вражай.

Будь-яких доказів того, що позивач був власником зазначеного вражаю в матеріалах справи не має, а тому підстав для витребування його у відповідача не має.

Крім того згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною 1 вказаної статті зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому розмір заподіяних збитків доводить позивач.

З урахуванням вказаного предметом спору є врожай ріпаку, який позивач мав можливість отримати в разі посіву з свого боку на вказаній земельній ділянці, тобто неодержаних доходів (упущеної вигоди).

Користування земельною ділянкою передбачає отримання урожаю, що у свою чергу вимагає від сторони надання доказів, за якими може бути визнано право на урожай, а не на отримання орендної плати.

Разом із тим позивачем не надано доказів, які можуть підтверджувати розмір неодержаних доходів (упущеної вигоди). Окрім вказаного кількість врожаю визначена за результатами статистичної звітності врожайності на територіях, що не знаходяться у полі № 64 за місцем знаходження земельної ділянки, що у свою чергу не може бути визначено як наявна кількість на час звернення позивача до суду.

Колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог заявлених позивачем, однак не погоджується з висновками суду першої інстанції на які він посилався відмовляючи в задоволенні позову, в зв'язку з чим колегія змінює мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 4,15 га розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області належить на праві приватної власності позивачу, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №458808 від 19.09.2002 року.

04 січня 2011 року між позивачем та відповідачем ФГ «Стоянов А.А.» було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки строком на десять років. Вказаний договір не пройшов державну реєстрацію.

01 вересня 2014 року позивач уклав новий договір на оренду цієї ж земельної ділянки з фермерським господарством «Дінекс-агро», строком на десять років.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння відповідача 13,89 тон озимого ріпаку позивач посилався на те, що договір оренди укладений між позивачем та відповідачем не пройшов державну реєстрацію.

Позивач при розгляді справи в суді першої інстанції зазначав, що відповідач без відповідної правової підстави незаконно зробив обробку належної позивачу земельної ділянки з посиланням на нібито існуючи договірні відносини з позивачем, позивач відповідно до положень ст. ст. 211, 212 ЗК України є потерпілим від незаконної діяльності відповідача який самовільно зайняв належну позивачу земельну ділянку та має право на відшкодування витрат за весь час незаконного використання землі.

Оскільки позивач має право на користування належної йому земельною ділянкою, то відповідач неправомірно зібрав посіяний відповідачем ріпак, а тому позивач відповідно до положень ст. 387 ЦК України має право на витребування від відповідача 6 тон озимого ріпаку, належного позивачу, яким заволодів відповідач, без відповідної правової підстави.

Колегія вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Верховний Суд України у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року висловив правову позицію відповідно до якої, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Враховуючи те, що належна позивачу земельна ділянка була передана відповідачу саме за волею позивача, про що свідчить укладений між сторонами 04 січня 2011 року договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, тому користування відповідачем земельною ділянкою та збирання вражаю пов'язано саме з волевиявленням позивача на передачу відповідачу земельної ділянки, в зв'язку з чим посилання позивача як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог про витребування у відповідача 9 тон озимого ріпаку яким заволодів відповідач без відповідної правової підстави не ґрунтуються на матеріалах справи, в зв'язку з чим колегія вважає, що зазначені обставини є підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2016 року.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: О.Д. Варикаша

А.П. Бабій