У х в а л а

іменем україни

21 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про визнання незаконними та скасування наказів про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді доган, визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 123 від 13 березня 2014 року, № 125 від 14 березня 2014 року та № 128 від 17 березня 2014 року про оголошення йому доган та наказ № 64-к від 29 вересня 2014 року про звільнення його з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, поновити на цій посаді і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 2008 року працював директором Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Постановою правління Фонду від 13 квітня 2010 року його призначено на посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду.

Протягом лютого-4 жовтня 2014 року він був тимчасово непрацездатним і проходив амбулаторне лікування, проте саме в цей період, не маючи відповідних повноважень і без рішення правління, директором застосовано дисциплінарні стягнення. У подальшому, з порушенням процедури, наказом від 30 вересня 2014 року його звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Вважає оголошення йому доган та подальше звільнення безпідставними і неправомірними, проведеними з порушенням трудового законодавства, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа в апеляційному порядку переглядалась неодноразово і останнім рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року в частині відмови у визнанні незаконним наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 64-к від 26 вересня 2014 року, відмови у поновленні на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним наказ директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 64-к від 26 вересня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України з 30 вересня 2014 року.

Стягнено з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 129 679,40 грн за вирахуванням обов'язкових податків та зборів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Судуу складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив з доведеності порушення трудових прав позивача, проте відмовив у їх захисті з підстав пропуску строку звернення до суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо визнання незаконним наказу № 64-к від 26 вересня 2014 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач копію наказу про звільнення не отримав і на час ухвалення рішення йому не видано трудову книжку, тому дійшов правильного висновку про звернення позивача до суду за захистом порушеного права у межах встановленого ст. 233 КЗпП України строку.

Такий висновок апеляційного суду відповідач належними та допустимими доказами не спростовував.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Вирішуючи справу у цій частині, суд апеляційної інстанції встановив, що доказів персонального повідомлення позивача про наступне вивільнення матеріали справи не містять, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ст. 235 КЗпП України).

Апеляційний суд встановив розмір заробітної плати позивача, необхідний для нарахування суми середнього заробітку за вимушений прогул, як передбачено Порядком обчислення середнього заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та вірно визначив середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 129 679,40 грн.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про незаконність звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, досліджених судом, проте таких процесуальних повноважень касаційна інстанція не має; рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуФонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відхилити.

РішенняАпеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: О.В.Кадєтова Г.І.Мостова