Справа № 341/1406/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1691/2016
Головуючий у 1 інстанції Мула О. Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Горблянського Я.Д., Соколовського В.М. секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог Дитятинської сільської ради, Галицького району про додержання правил добросусідства та зобов»язання не чинити перешкод у зведенні огорожі по межі земельних ділянок, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третьої особи без самостійних вимог відділ Держземагенства в Галицькому районі та відділ архітектури і містобудування Галицького району про дотримання правил добросусідства та зобов»язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду від 13 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 01 липня 2014 року звернувся з суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Дитятинська сільська рада Галицького району про додержання правил добросусідства та зобов»язання не чинити перешкоди у зведенні огорожі по межі земельних ділянок.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що є власником будинковолодіння по вул. Л. Українки, 21 в с. Дитятин, Галицького району, яке знаходиться на відстані 0,5м від межі з відповідачем ОСОБА_3.

При його намаганні звести огорожу між їх господарствами, ОСОБА_3 чинить перешкоди, у зв»язку з чим виникають конфлікти. Документом, що підтверджує розмір його земельної ділянки є земельно-кадастровий план виданий Дитятинською сільською радою на підставі рішення про передачу земельної ділянки у власність від 29.12.1993 року.

З даного приводу неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування, однак спір по даний час не вирішений.

Змінюючи та уточнюючи позовні вимоги ОСОБА_2 просив постановити рішення яким зобов»язати ОСОБА_3 дотримуватись правил добросусідства та не чинити перешкоди у зведенні огорожі по межі зазначеній у земельно-кадастровому плані визначивши ширину подвір»я ОСОБА_2 24 м вверху подвір»я, 23 м по середині та 22 м внизу подвір»я.

20 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог: відділ Держземагенства в Галицькому районі та відділ архітектури і містобудування Галицького району про дотримання правил добросусідства та зобов»язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок та господарські споруди по вул. Л. Українки,19 в с. Дитятин, які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 0,24 га, з цільовим призначенням для обслуговування будинковолодіння.

Посилаючись на те, що з позивачем ОСОБА_2, який є власником сусіднього будинковолодіння у них виникають конфліктні ситуації щодо користування суміжними земельними ділянками та встановленням межі, просила суд постановити рішення яким зобов»язати ОСОБА_2 дотримуватись правил добросусідства та не встановлювати огорожу біля її житлового будинку по вул. Л. Українки, 19 в с. Дитятин на віддалі менш як 1,10 м згідно акту обстеження земельних ділянок для встановлення межі від 21.03.2014 року Дитятинської сільської ради, відділу Держземаганства у Галицькому районі та відділу архітектури і містобудування Галицького району.

Рішенням Галицького районного суду від 13 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов»язано ОСОБА_3, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 додержання правил добросусідства з ОСОБА_2, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд ухвалив розташувати межу між будинковолодіннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від житлового будинку ОСОБА_3 наступним чином: від житлового будинку ОСОБА_3 відступити на 1 м.п. Поблизу житлового будинку ОСОБА_2- зробити відступ на відстані 1 м.п. ( для обслуговування власником житлового будинку). Далі межова лінія робить злам та розташовується на відстані 1 м.п. від стіни господарської споруди ОСОБА_2 (згідно схеми малюнку №5 Висновку експерта №13/08/15 від 08.12.2015р.), що дозволить обом землекористувачам обслуговувати будівлі та споруди на відстані 1 м.п. від будинку до межі.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов»яно ОСОБА_2, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 додержання правил добросусідства з ОСОБА_3, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_4.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3М подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказала, що позивачу ніколи не чинила перешкод в обслуговуванні будинку з боку її господарства.

Будинковолодіння ОСОБА_2, та ії будинковолодіння набуті ними в порядку спадкування після своїх родичів, тобто порядок користування земельними ділянками між суміжними землекористувачами і його правонаступниками існував давно, право землекористування на земельні ділянки набуте на умовах попереднього землекористування. Між попередніми власниками з приводу існуючого суміжного землекористування суперечок не виникало, земельні ділянки огороджені тим існуючим порядком який є на сьогодні.

Позивач ОСОБА_2, а відтак суд, на думку апелянта повинні довести, що межові знаки не збереглися, що є підставою для відновлення меж суміжних землекористувачів. У даному спорі такі обставини відсутні, адже комісійно органи місцевого самоврядування за участю спеціалістів неодноразово встановлювали межові знаки між їхніми господарствами, про що складались акти. Не заперечував цього і позивач ОСОБА_2, однак відсутність його згоди на встановлення межових знаків органами місцевого самоврядування не означає, що такі знаки відсутні.

Апелянт вважає, що ОСОБА_2 фактично у судовому порядку вимагає вилучення у неї земельної ділянки в заявлений ним спосіб.

Висновок судового експерта, на думку апелянта не має переваги перед іншими письмовими доказами при вирішенні спору по суті.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просила скасувати рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до неї щодо дотримання правил добросусідства з позивачем та в частині розташування межі між її будинковолодінням та будинковолодінням ОСОБА_2 та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5, представник Дитятинської сільської ради ОСОБА_6 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Представник відділу містобудування та архітектури Галицької районної державної адміністрації ОСОБА_7 визнав доводи апеляційної скарги та пояснив, що вирішення конфліктної ситуації що склалася між сторонами можливе шляхом встановлення земельного сервітуту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам закону.

Постановляючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при визначенні меж земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід виходити із пропозиції експерта щодо розмежування земельних ділянок з дотриманням вимог норм ДБН.

Однак із таким висновком не можна погодитись з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони по справі: ОСОБА_2 - являється власником будинковолодіння про вул. Л.Українки, 21, а ОСОБА_3 власник будинковолодіння №19 в с. Дитятин Галицького району та являються користувачами суміжних земельних ділянок.

Встановлено, що будинковолодіння ОСОБА_2, та ОСОБА_3 набуті ними в порядку спадкування після своїх родичів. Між попередніми власниками будинковолодінь з приводу існуючого суміжного землекористування суперечок не виникало, та встановлено, що право землекористування до їх правонаступників перейшло на умовах користування земельними ділянками їх спадкодавцями.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між ними протягом тривалого часу існують конфліктні ситуації щодо користування суміжними земельними ділянками та щодо встановленням меж їх земельних ділянок, у зв»язку з чим з виходом на місце комісійно органи місцевого самоврядування за участю спеціалістів неодноразово встановлювали межові знаки між їхніми господарствами, про що складались акти, зокрема: акт від 05.09.2005 року (а.с.9 т.1). акт від 14.05.2010 року (а.с.13 т.1). акт від 16.05.2013 року (а.с.10 т.1). акт від 21.03.2014 року (а.с.63 т.1).

Позивач ОСОБА_2 не погоджується на встановлення існуючих меж земельних ділянок та встановлення відповідно до них твердих межових знаків, оскільки таким чином межа земельної ділянки проходить по стіні його будинку, у зв»язку з чим він буде позбавлених можливості обслуговувати зазначену будівлю.

Ухвалюючи рішення про встановлення межі між будинковолодіннями ОСОБА_2 та ОСОБА_8, суд першої інстанції взяв до уваги висновок експерта, у відповідності до якого межу між будинковолодіннями встановлено таким чином, що кожен із землекористувачів має можливість обслуговувати будівлі та споруди на відстані 1 м.п. від будинку до межі. При цьому встановлено, що судом встановлено нові, а не існуючі раніше межі землекористування.

Однак такий висновок суду суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власник земельної ділянки, згідно вимог ч.1 ст. 106 Земельного Кодексу України, має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Положеннями ст. 107 Земельного Кодексу України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Встановлено, що ОСОБА_2 пред»являючи позов про затвердження меж земельної ділянки фактично ставить питання про зміну меж землекористування, яке між сторонами склалося.

Так, відповідно до положень ч.ч.1-3, 5 ст. 158 Земельного Кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Таким чином, спір щодо меж земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства підлягає вирішенню органами місцевого самоврядування, при яких діють комісії по земельних питаннях.

За результатами розгляду спору органом місцевого самоврядування приймається рішення, яке сторонами земельного спору у разі незгоди може бути оскаржено до суду.

З огляду на те, що існуючий між сторонами спір щодо встановлення меж землекористування не вирішений у встановлену законом порядку органом місцевого самоврядуванням - Дитятинською сільською радою, позивач ОСОБА_2 не ставив питання про відновлення існуючих меж землекористування, а фактично заявив вимогу про зміну існуючих меж землекористування, то у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову ОСОБА_2, оскільки вирішення такого спору чинним законодавством віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Необґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимог ОСОБА_3 в частині зобов»язання ОСОБА_2 дотримуватись правил добросусідства з ОСОБА_3, оскільки такі вимоги дотримання добросусідства є невід»ємною частиною вимог ОСОБА_3 щодо встановлення позивачем огорожі біля житлового будинку на відстані не менше 1,10 м згідно акту обстеження земельних ділянок від 21.03.2014 року, а тому рішення суду у зазначеній частині не може залишатися в силі.

Відповідно до положень ч.1,3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від 13 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов»язання ОСОБА_3 дотримуватись правил добросусідства у зведенні огорожі по межі зазначеній у земельно - кадастровому плані визначивши ширину подвір»я ОСОБА_2 24 м вверху подвір»я, 23 м по середині та 22 м внизу подвір»я та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про зобов»язання ОСОБА_2 дотримання правил добросусідства та не встановлювати огорожу біля житлового будинку по вул. Л. Українки, 19 в с. Дитятин на віддалі менше як 1,10 м згідно акту обстеження земельних ділянок для встановлення межі від 21.03.2014 року Дитятинської сільської ради, відділом Держземаганства у Галицькому районі та відділом архітектури і містобудування Галицького району відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: О.В.Пнівчук

Судді: Я.Д. ОСОБА_9 Соколовський