Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/242/16-ц Головуючий у 1-й інст. Руденко В. О.
Категорія 46 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житло

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в кінцевій редакції якого, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком № 6 по вул. Центральній, в с. Романівка Брусилівського району Житомирської області. В обґрунтування позову зазначив, що він, на підставі договору дарування від 18.02.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_3 (зареєстрованого в реєстрі за № 340), є власником вказаного будинку. Крім нього в будинку зареєстровані ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_4, які з 2005 року в ньому не проживають. На неодноразові прохання в добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не реагує, тому він змушений був звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2016 року позов задоволено визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком № 6 по вул. Центральній в с. Романівка Брусилівського району Житомирської області. Вирішено питання щодо судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу мотивує тим, що з народження проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1, однак дійсно, коли дитині виповнилося 11 років вона змушена була виїхати із вказаного будинку, на даний час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки в с. Романівка відсутня школа для продовження навчання дитини. Зазначає, що після смерті баби позивач до будинку її не допускає, хоча там залишилися її речі та меблі. Вважає, що судом першої інстанції на ці обставини не було звернуто уваги та прийнято помилкове рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, вказав, що речі відповідачки, які є в будинку, зокрема шафу, вона може забрати.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 став власником житлового будинку № 6 по вул. Центральній в с. Романівка Брусилівського району Житомирської області на підставі договору дарування від 18.02.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 /а.с.5,6/. До цього власником вказаного будинку була мати позивача ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_2 є дочкою позивача.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснила, що вселилась у спірний будинок з дозволу його власників - бабусі ОСОБА_5 та дідуся ОСОБА_6.

Відмітка в паспорті ОСОБА_2 серії ВМ № 811763 свідчить про те, що вона зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 13 березня 2001 року.

ОСОБА_6 помер 29.03.2008 року, а ОСОБА_5 02.04.2016 року, що визнано сторонами.

Актом, складеним депутатом Романівської сільської ради за участі сусідів від 25 травня 2016 року та довідкою Романівської сільської ради Брусилівського району №217 від 27 травня 2016 року підтверджується, що ОСОБА_2 у спірному будинку не проживає з 2005 року/а.с.4,7/. Відповідачка не має на праві власності будь-якого житла, що не заперечується позивачем.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідачка з 2005 року без поважних причин не проживає в належному йому будинку, вибула на інше місце проживання, проте залишилась зареєстрованою у спірному будинку. Наведене перешкоджає позивачу оформити субсидію та обмежує його права власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Проте відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Наведена норма регулює правовідносини між власником житла та членом його сім»ї з приводу користування цим житлом. При вирішенні питання про втрату членом сім»ї власника житла права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

Оскільки відповідачка вселилась у спірний будинок і зареєструвалась у ньому з дозволу попереднього власника, вона не є членом сім»ї позивача, який набув право власності на будинок 18.02.2014 року, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову відповідно до норм ст. 405 ЦК України.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Разом з тим вказані обставини не позбавляють позивача на судовий захист та не перешкоджають ОСОБА_1 звернутись до суду з іншим позовом, обравши належний спосіб захисту.

Так, ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у квартиру (будинок) власника, але на час розгляду справи не є членами його сім»ї. Тому в даному випадку власник вправі звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом в порядку ч.1 ст. 317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст. 383, ст. 391 ЦК України, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, ст.ст. 71,72,107 ЖК України.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на житло відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді