Справа № 348/1828/14-ц
Провадження № 22-ц/779/837/2016
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач неналежно виконував умови кредитного договору від 18 грудня 2007 року, згідно якого отримав у кредит грошові кошти в розмірі 124 300,00 грн для придбання автомобіля. Внаслідок цього станом на 07.07.2014 року допустив загальну заборгованість по кредиту на суму 171 773,14 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 92 522,52 грн; заборгованість по процентах - 62 551,53 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 9 321,06 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах - 7 378,03 грн. Посилаючись на вказані обставини просив задовольнити позов.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 12 листопада 2015 року в якості правонаступника позивача до участі в справі залучено ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ».

Рішенням Надвірнянського районного суду від 29 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» 171 773,14 грн заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 18 грудня 2007 року, а також судові витрати.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Так, судом не встановлено чи підписував відповідач текст договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 грудня 2007 року, наданий позивачем. Також судом безпідставно не взято до уваги висновок експерта від 04.09.2015 року, яким підтверджено несумісність по загальному виду та транскрипції підписів, вчинених у договорі з його підписами. Разом з тим, суд визнав цей доказ неналежним, оскільки він є нечітким та не вказує на те, чи підписував чи не підписував відповідач цей договір і додатки до нього. Натомість, встановлення експертом факту несумісності підписів у договорі було підставою для виклику останнього судом для дачі пояснень і уточнень стосовно проведеного дослідження або вирішення питання щодо необхідності призначення додаткової експертизи.

Не дав суд правильної оцінки також іншим доказам у справі та його запереченням на позов. Так, між ним та банком 18 грудня 2007 року було дійсно укладено договір про надання споживчого кредиту №778 на суму 45 000,00 грн, який в 2010 році повністю погашено. Разом з тим, в матеріалах справи (довідка-розрахунок, додаток №2 «Тарифи банку») містяться дані щодо різних номерів договору, в тому числі вказана дата 28 вересня 2007 року. Не відповідає дійсним обставинам і розрахунок заборгованості, оскільки в ньому неправильно відображені як суми погашення, так і дати внесення ним платежів, що частково підтверджується оригіналами квитанцій - всього на суму 55 867,00 грн. Всього в цій довідці відображено 34 платежі, тоді як відповідач здійснив 42 платежі на погашення боргу.

Не містять матеріали справи і будь-яких належних доказів щодо зарахування суми позики 124 300,00 грн на рахунок №1300, вказаний в договорі. Суду надано квитанцію №10 від 18 грудня 2007 року, відповідно до якої відповідачем оплачено ВАТ «ЛУАЗ» за автомобіль 124 300,00 грн та при цьому вказано інший рахунок - 3524. Вказаний факт доводить його твердження про те, що 18.12.2007 року банк частково кредитував покупку автомобіля на суму 45 000,00 грн відповідно до договору №778, решту суми вносив особисто готівкою в касу банку.

З огляду на ці обставини застосуванню підлягає правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-16цс15, згідно якого відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Також апелянт зазначає, що всупереч норм матеріального права суд не з'ясував чи одержував боржник від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, чи визначена в цьому повідомленні сума грошової вимоги, що підлягає виконанню, а також чи названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Крім того, залучаючи до участі в справі ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» як правонаступника позивача, суд не звернув увагу, що доказом такого останній представив копію договору факторингу № 17, де документом щодо права вимоги зазначено оригінал кредитного договору.

Однак, тільки в ході розгляду справи судом було витребувано у позивача оригінал первинного кредитного договору, що свідчить про те, що на момент укладення договору факторингу такого у сторін не було.

В зв'язку із цим апелянт вказує, що суд не з'ясував взагалі питання чи є ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» та чи є належним позивачем у справі.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам закону в повній мірі не відповідає виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 неналежно виконував грошові зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 18 грудня 2007 року, допустив заборгованість у розмірі 171 773,14 грн, яка і підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 526,1049, 1050, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, а також проценти та неустойку.

Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 18 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав останньому однією сумою кредит в розмірі 124 300,00 грн зі сплатою 13,5 % річних за використання кредитних коштів з кінцевим терміном повернення - 18 грудня 2014 року, на придбання автомобіля. Кредит надається шляхом видачі коштів через рахунок 1300 (а.с.115-118 т.1).

Пунктом 1.2.1. вказаного договору визначено, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 2 296,00 грн в день сплати ануїтетних платежів. При цьому, таким днем є 18 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов'язаний сплатити цей платіж.

Згідно п. 8.1. договору сторони обумовили відповідальність позичальника у випадку порушення ним зобов'язання в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому ніж передбачено цим договором. Зокрема, на прострочену суму основного боргу Банк нараховує підвищені проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу збільшеної на 0 %. Нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу - дня сплати ануїтетного платежу. Крім того, на суму прострочених процентів, банк може нараховувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів. При цьому пеня нараховується у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні (а.с.116 зворот т.1).

Крім того, цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору, якою погоджено Додаток №1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, Додаток №2 «Тарифи банку». Також п.10.2. договору доповнено новим абзацом та визначено, що у випадку настання обставин, передбачених, зокрема п.п. «а» п. 10.2. Договору (порушення позичальником кредитної дисципліни, тобто неналежного виконання умов цього договору тощо) процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно п.1.3.1. Договору (а.с. 119- 124 т.1).

Також 18 грудня 2007 року між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір застави транспортного засобу №2/452, згідно умов якого заставодавець з метою забезпечення зобов'язань заставляє транспортний засіб, що є його власністю і зареєстрований за ним Івано-Франківським МРЕВ ДАЇ ГУ УМВС України у Івано-Франківській області 13 грудня 2007 року - марки (модель) КІА, 2007 року випуску, державний реєстраційний знак - НОМЕР_1, колір - чорний, номер кузова (коляска) №НОМЕР_2. За домовленістю сторін, вартість предмету застави складає 124 300,00 грн (а.с.28-31 т.1).

З'ясовано, що банк виконав свої зобов'язання за договором, надав відповідачу кредит у сумі 124 300,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № від 18 грудня 2007 року (а.с.114 т.1).

А тому посилання апелянта про ненадання позивачем доказів зарахування кредитних коштів на вказаний у договорі рахунок є голослівним та не заслуговує на увагу.

З матеріалів справи видно, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого 20.03.2014 року повідомлявся банком про необхідність погашення заборгованості. Відповідно до наданого розрахунку заборгованість станом на 7 липня 2014 року складає 171 773,14 грн.

Як передбачено ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Встановлено, що 20 квітня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено договір факторингу №17. Відповідно до розділу 2 цього договору клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги, які відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору (а.с.184-185 т.1).

Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу, в якому ОСОБА_2 виступає боржником, загальний розмір його заборгованості за кредитним договором станом на 20 квітня 2015 року складає 175 334,33 грн., з них: 92 522,52 грн - сума простроченого основного боргу за кредитом, 2 220,54 грн - сума нарахованих процентів, 80 591,27 грн - сума прострочених процентів (а.с.186 т.1).

З долучених у судовому засіданні апеляційного суду документів вбачається, що листом №УКСБ/3-447 від 20.04.2015 року у передбаченому договором факторингу порядку (п.4.3) відповідача було повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Наведена обставина також підтверджується списком №12457-58-28 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленням, де під № 21 зазначено прізвище боржника ОСОБА_2

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» як новий кредитор відповідно до умов договору факторингу має право вимоги за вказаним позовом.

При цьому твердження апелянта про те, що товариство не може бути належним позивачем у зв'язку з відсутністю у сторін на момент укладення договору факторингу оригіналу кредитного договору не заслуговує на увагу.

Як передбачено п. 6.1 договору факторингу клієнт зобов'язаний передати фактору документацію протягом 120 календарних днів після надходження першого платежу відповідно до п. 3.1.1 цього договору. Допускається, що з приводу різноманітних причин клієнт може не передати факторові 5 (п'ять) відсотків документації. При цьому, умови передачі документації будуть вважатися виконаними.

Встановлено, що згідно ухвали Надвірнянського районного суду від 10 листопада 2014 року оригінал кредитного договору було витребувано у позивача, на день укладення договору факторингу - 20.04.2015 року такий знаходився в матеріалах справи (а.с.115-118 т.1) та був предметом дослідження почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з позичальника.

Так, на обґрунтування своїх позовних вимог банком надано розрахунок, за яким заборгованість станом на 7 липня 2014 року складає 171 773,14 грн. З них, зокрема: 92 522,52 грн - заборгованість за кредитом, 62 551,53 грн - заборгованість по процентах, 9 321,06 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 7 378,03 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах (а.с.6-18 т.1). При цьому з даного розрахунку вбачається, що враховуючи порушення позичальником кредитної дисципліни банк скористався своїм правом щодо застосування подвійної процентної ставки у передбачених для цього випадках.

Однак, як підтверджується витягом з реєстру боржників до договору факторингу (а.с.186 т.1) загальна сума заборгованості станом на день укладення цього договору - 20.04.2015 року, яка передана банком та прийнята фактором, складається з суми простроченого основного боргу за кредитом (92 522,52 грн) та суми заборгованості по процентах за користування кредитом (2 220,54 грн - нараховані проценти та 80 591,27 грн - прострочені проценти). А отже, до товариства не перейшло права вимоги щодо пені.

Відповідно, правових підстав для стягнення з позичальника пені не вбачається.

За таких обставин та враховуючи диспозитивність цивільного процесу колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» підлягає стягненню заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 18 грудня 2007 року в сумі 155 074,05 гривень, з яких: 92 522,52 грн - заборгованість за кредитом, 62 551,53 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Вказаний розмір заборгованості підтверджується також і випискою з рахунку позичальника (а.с.77-89 т.1).

При цьому, колегія суддів враховує, що позивач на спростування розміру цієї суми заборгованості належних та допустимих доказів не представив та не заявляв суду про застосування наслідків спливу позовної давності.

Аналогічно не спростовують такий розмір заборгованості і представлені у суді апеляційної інстанції квитанції, оскільки як заявив апелянт такі ним збереглися лише частково.

Що стосується твердження апелянта про недійсність кредитного договору, то вони будь-якими об'єктивними доказами не підтверджуються, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Як встановлено в засіданні апеляційного суду апелянт із позовом про визнання недійсним кредитного договору не звертався і рішення з цього приводу судом не постановлялося.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

За змістом ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, як передбачено ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідачем не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог банку ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

А отже, презумпція правомірності договору ним не спростована.

Посилання апелянта про застосування правового висновку Верховного Суду України

у справі №6-16цс15 з мотивів неоднакового застосування судом одних і тих самих норм матеріального права не заслуговує на увагу, оскільки такий висновок не стосується подібних правовідносин.

Неспроможними є також і доводи апелянта щодо надання банком кредиту на суму 45 000,00 грн, який ним повністю погашено.

З'ясовано, що 12 грудня 2007 року між ВАТ «Луцький автомобільний завод» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля №12/0234.

Відповідно до умов вказаного договору (копію якого долучено до заперечення на апеляційну скаргу) продавець продає, а покупець приймає у власність та оплачує автомобіль модель Magentis марки КІА, колір чорний за вартість 124 300,00 грн. Банк (АКІБ «УкрСиббанк») відповідно гарантійного листа за покупця сплачує продавцю 100%-ну вартість автомобіля, тобто 124 300,00 грн. Покупець гарантує, що розмір Кредиту узгоджується з уповноваженим органом Банку, який приймає рішення про надання кредиту. Кредит надається покупцю на умовах укладеного між банком та покупцем договором кредиту. Сума кредиту банку для купівлі покупцем автомобіля за цим договором складає 100 %-ну вартість автомобіля, тобто 124 300,00 грн.

Однак, заперечуючи проти укладення кредитного договору на суму 124 300,00 грн та вказуючи, що банком було кредитовано придбання транспортного засобу тільки на 45 000,00 грн, а решту коштів є його особистою власністю, апелянт водночас належних та допустимих доказів суду не представив.

Як пояснили в засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник зважаючи на тривалий період часу з періоду укладення кредитного договору та договору купівлі автомобіля (який фактично було складено з іншим змістом, ніж представлено позивачем) такі в нього не збереглися.

В зв'язку із цим також не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта щодо наявності в кредитному договорі (№0) та в інших матеріалах справи (довідка-розрахунок, додаток №2 «Тарифи банку» - №000) різних номерів договору, оскільки як пояснив в засіданні апеляційного суду представник ФК відповідно до внутрішніх систем банківських транзакцій ПАТ «УкрСиббанк» до номеру договору про надання споживчого кредиту при формуванні або рахунків для сплати або довідки-розрахунку автоматично додається два нулі попереду.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищезазначене, а також ту обставину, що оскаржуване рішення постановлено судом у відсутності відповідача, зважаючи на доводи апеляційної скарги та перевіряючи її, можливість виходу за межі такої внаслідок встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, колегією суддів досліджено нові докази, представлені як апелянтом, так і представником позивача.

Відтак, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За змістом частини п'ятої статті 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. А тому судовий збір покладається на відповідача враховуючи частково задоволену суму позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316,317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 29 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 18 грудня 2007 року в сумі 155 074,05 гривень, з яких: 92 522,52 грн - заборгованість за кредитом, 62 551,53 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» 1 550,74 грн понесених судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук