АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/5377/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Усатова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником за довіреністю ОСОБА_3, на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 28 січня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

УСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 35748,17 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 21 березня 2013 року у ДТП, що сталася з вини ОСОБА_4, який керував автомобілем Mazda, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, пошкоджено автомобіль FordFiesta, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2.

Автомобіль Fordна момент ДТП був застрахований його власником у ТДВ «Страхова компанія «НАСТА»; страховою компанією потерпілому виплачено страхове відшкодування у розмірі 35748,17 грн. та страхова компанія набула право вимоги до заподіювала шкоди.

25 березня 2014 року між страховою компанією та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір №2503 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги до ОСОБА_4 у зв»язку із спричиненою ним шкодою застрахованому автомобілю.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 28 січня 2016 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_4 35748,17 грн. та 357,48 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на порушення норм матеріального права та безпідставність покладення на нього обов»язку з відшкодування шкоди, оскільки на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована, що було відомо суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як новий кредитор, вправі пред»являти заподіювачу шкоди майнові вимоги у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Судом першої інстанції установлено, що 21 березня 2013 року за участю автомобілів Mazda, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та Ford Fiesta, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, сталася дорожньо-транспортна пригода, яка призвела до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду м.Києва від 19 квітня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Власником автомобіля FordFiesta є ОСОБА_7, яка 23 березня 2012 року уклала з ТДВ «СК «НАСТА» Договір добровільного страхування наземного транспорту №205.0054639 .

На виконання умов договору добровільного страхування та на підставі страхового акту №2013-03-21/006, розрахунку суми страхового відшкодування, звіту про оцінку пошкодженого ТЗ, ТДВ «Страхова компанія «НАСТА» перераховано на рахунок ТОВ «Віннер Автомотів», страхове відшкодування на ремонт пошкодженого автомобіля в сумі 35748,17 грн., що підтверджено даними платіжного доручення №5522 від 03 червня 2013 року.

Згідно даних листа МТСБУ №7/2-28/36620 від 25 грудня 2015 року на запит відповідача повідомило, що 21 березня 2013 року був дійсним Договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/2122475, укладений з СТзДВ «Гарантія» по відношенню до автомобіля Mazda, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до даних Договору №2503 про відступлення права вимоги, укладеного 25 березня 2014 року між ТДВ «СК «НАСТА» (первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (новий кредитор), та додатку №1 до цього договору, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняло право вимоги до ОСОБА_4 у зв»язку із заподіянням ним шкоди ОСОБА_7

Відповідальність є наслідком та означає засноване на законні зобов'язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. Це зобов'язання може бути передбачене в угоді (договірне зобов'язання) або в правовій нормі (недоговірне зобов'язання).

При цьому, особа, внаслідок дій якої може бути спричинена шкода, має право застрахувати свою відповідальність у випадках, коли допускається страхування певних видів вини.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2808цс15, на яку послався суд першої інстанції, зазначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В контексті цієї правової позиції Верховний Суд України зазначає про свободу права вибору потерпілого вимагати відшкодування шкоди за рахунок заподіювача шкоди чи страховика. Тобто, не ставиться у залежність від наявності у заподіювача шкоди застрахованої відповідальності обов»язок потерпілого подавати позов виключно до страховика заподіювача шкоди.

При цьому, ТДВ «СК «НАСТА» чи ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є потерпілими особами у зв»язку із фактом вище зазначеного ДТП. ТДВ «СК «НАСТА» здійснює діяльність, пов»язану із захистом майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових подій. Тобто, відшкодування заподіяної шкоди передбачено статутною діяльністю і зазначена організація у таких правовідносинах шкоди своєму майну не зазнає. Відповідно не зазнало шкоди і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», оскільки останнє лише придбало право вимоги. Таким чином, зазначені особи не є потерпілими.

Разом з цим, Верховним Судом України у справі №6-2587цс15 висловлено наступну правову позицію.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Оскільки страховик виконав своє зобов»язання перед страхувальником, до нього в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до заподіювача шкоди. При цьому, заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред»явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і тим самим захистити свої майнові інтереси, які були застраховані.

Одночасно колегія суддів зазначає, що Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюється обов»язок причетної до ДТП особи повідомити про страховий випадок страховика, з яким укладено договір страхування, оскільки від зазначеного залежить чи будуть захищені майнові інтереси заподіювача шкоди страховиком.

Не суперечить чинному законодавству право страховика відступити наявне у нього право вимоги іншій особі.

Разом з тим, правовідносини між страховиком, а відтак і між позивачем, та заподіювачем шкоди мають суброгаційний характер, а не регресний, у зв»язку із чим помилковим є посилання суду на положення ст.1191 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За положеннями ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Така ж позиція викладена у ст.. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до цієї норми до страховика в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією.

Проте, помилкове посилання на правову позицію у справі №6-2808цс15 та ст.1191 ЦК України не потягнуло неправильного вирішення справи, а відтак не є підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником за довіреністю ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов