Справа № 357/2671/16-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/3675/16 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 54 29.09.2016

УХВАЛА
Іменем України
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,
суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,
при секретарі: Бобку О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

встановила:
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04.11.2016 року по 31.03.2016 року в розмірі 29 755 грн. 11 коп.

Стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський» судовий збір на користь держави в розмірі 1 102 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 09.06.2015 року, згідно з наказом № 131/1 позивач був прийнятий на роботу головним ветеринарним лікарем до СВК «Розаліївський».
Згідно з довідкою № 203 від 02.03.2016 року, виданою Володарським районним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 , 1990 р.н., призваний на строкову військову службу в ЗС України 4 листопада 2015 року.
04.11.2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Володарським районним військовим комісаріатом Київської області виданий військовий квиток серії НОМЕР_1 .
Довідка № 1390 від 9.11.2015 року, видана Володарським районним військовим комісаріатом на запит голови СВК «Розаліївський», підтверджує той факт, що ОСОБА_1 , 1990 р.н., дійсно призваний на строкову військову службу в ЗС України 04 листопада 2015 року, але у зв`язку із змінами графіку відправок, у військову частину буде відправлений 16.11.2015 року.
04.12.2015 року видана довідка № 1/2988 про те, що солдат строкової військової служби ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 .
Згідно із записами у трудовій книжці, ОСОБА_1 05.11.2015 року був звільнений з СВК «Розаліївський» у зв`язку із призовом на військову строкову службу, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України.
З даного приводу представник ОСОБА_3 зверталася до Головного управління Держпраці у Київській області,яке надало роз`яснення СВК «Розаліївський» та заявнику щодо недопущення порушень вимог законодавства та необхідність скасування наказу про звільнення працівника. В результаті чого 27.11.2015 року у трудовій книжці вищевказаний запис СВК «Розаліївський» визнаний недійсним.
18.02.2016 року представник позивача зверталася до СВК «Розаліївський» із проханням провести ОСОБА_1 всі належні виплати, відповідно до вимог законодавства, проте прохання залишилося без виконання.
На звернення ОСОБА_3 . Міністерство Соціальної політики України надало відповідь-роз`яснення від 22.02.2016 року щодо порядку виплати середнього заробітку особам, призваним на військову службу, та обов`язку підприємств, установ, організацій, сільськогосподарських виробничих кооперативів дотримуватись вимог законодавства та строків виплати заробітку.
Так, відповідно до ч.2, ч.3 ст. 119 КЗпП України: «Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до п. п. 4-6 Постанови КМУ від 04.03.2015 № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом»: «Для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 111).
Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України.»
Ч.1 ст.115 КЗпП України передбачає, що: «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.»
Відповідно до п. п. 2-3 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати»: «Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, тощо.»
Проте, в порушення вищевказаних вимог законодавства, відповідачем не був виплачений середній заробіток позивачу за час перебування на військовій службі з моменту призову, а саме з 04.11.2015 року.
Згідно наданої СВК «Розаліївський» довідки № 25 від 04.03.2016 року сукупний дохід ОСОБА_1 у вересні 2015 року становив 6210грн., у жовтні 2015 року 6823грн., всього 13033грн..
Згідно табелю робочого часу, ОСОБА_1 відпрацював у вересні 2015 року 26 робочих днів, а в жовтні 2015 року 27 днів, (разом 53 дні). З пояснень представника позивача та відповідного табелю, позивач працював за шестиденним робочим тижнем. На ухвалу суду про надання затвердженого графіку робочого часу та нарахування середнього заробітку за весь період проходження військової служби позивачем, документи своєчасно не були надані до суду.
З огляду на викладене, середньоденний заробіток позивача становить 245,91грн. (13033грн.:53дн.).
За період з 04.11.2015 року по 31.03.2016 року включно його середній заробіток становить 29755,11грн. (245,91грн. х 121 день), та підлягає до стягнення з відповідача, відповідно до вимог вищевказаного законодавства. Тому, вимоги в частині стягнення середнього заробітку підлягають до задоволення частково, у зазначеному розмірі.
Крім того, позивач просить відшкодувати моральну шкоду, завдану відповідачем внаслідок порушення трудових прав позивача, який зазнав моральних страждань та переживань, не отримавши кошти, на які розраховував та залишивши сім`ю без засобів до існування. Як зазначив позивач, переживання призвели до погіршення психоемоційного стану: зниження настрою, зосередженість на неприємних думках, підвищена дратівливість, знервованість, порушення сну та погіршення самопочуття, що заважає виконувати покладені державою на нього обов`язки щодо несення військової служби та змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення порушених прав. Завдану моральну шкоду оцінює 5000грн.. Представник позивача наполягає на відшкодуванні моральної шкоди з огляду на те, що неодноразові її звернення до різних інстанцій не призвели до виконання відповідачем вимог законодавства.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи обставини справи, суд прийшов до висновку про задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.
Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ухвалила:
Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський» відхилити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.
Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: