Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Карпенко С.О.,

КафідовоїО.В., Кузнєцова В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Експотрейд», про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 грудня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк»), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експотрейд» (далі - ТОВ «Ексотрейд») було укладено кредитні договори, а саме: кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Експотрейд» надано кредит на рефінансування заборгованості позичальника в сумі 2 500 000 грн на термін до 14 липня 2009 року зі сплатою 24 % річних, та кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Експотрейд» надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з аналогічним строком повернення та відсотковою ставкою за користування кредитними коштами, сума максимального ліміту кредитування за вказаним кредитним договором становила 2 500 000 грн з подальшими змінами та доповненнями.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 25 грудня 2008 року між нею та банком було укладено договори поруки, за умовами яких боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Зазначала, що у зв'язку із неналежним виконанням ТОВ «Експотрейд» своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, утворилась заборгованість, з вимогами сплатити яку банк звертався до неї неодноразово, остання вимога була надіслана банком на її адресу 30 серпня 2012 року.

Вказувала на те, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року з неї, як майнового поручителя, було стягнуто на користь банку заборгованість у розмірі 1 757 670 грн 35 коп., а заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року з неї та ОСОБА_4 як поручителів було стягнуто в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором на суму 2 466 371 грн 55 коп.

Посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України та на те, що банк мав звернутись з позовом про погашення кредитної заборгованості до неї, як майнового поручителя, протягом шести місяців з моменту надіслання на її адресу останньої вимоги про погашення кредитної заборгованості, просила визнати поруку припиненою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявники, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 25 грудня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ТОВ «Експотрейд» було укладено кредитний договір з подальшими змінами та доповненнями, за умовами якого ТОВ «Експотрейд» отримало кредит на термін до 25 серпня 2010 року зі сплатою 24 % річних на рефінансування заборгованості на суму 2 500 000 грн за кредитним договором від 14 серпня 2008 року, укладеним між товариством та АБ «Київська Русь».

Крім того, цього ж дня між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ «Експотрейд» було укладено договір кредитної лінії, за умовами якого ТОВ «Експотрейд» надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 14 липня 2009 року, зі сплатою 24 % річних за користування кредитними коштами. Сума максимального ліміту кредитування становила 2 500 000 грн з подальшими змінами та доповненнями.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 25 грудня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договори поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування банк у 2013 році звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року з ОСОБА_3 як майнового поручителя було стягнуто на користь банку заборгованість у розмірі 1 757 670 грн 35 коп., а заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як поручителів було стягнуто в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором на суму 2 466 371 грн 55 коп.

Вказаними рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що банк неодноразово звертався до ОСОБА_3 як поручителя в письмовій формі шляхом направлення листів від 24 січня 2011 року, від 27 січня 2011 року, від 22 березня 2011 року, від 16 травня 2011 року, від 11 липня 2011 року, від 31 січня 2012 року та від 30 серпня 2012 року з нагадуванням щодо своєчасного виконання кредитних зобов'язань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що оскільки банк пред'являв письмові вимоги до ОСОБА_3, як поручителя, направляючи на адресу останньої листи з вимогою сплатити заборгованість, які є вимогою до поручителя відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, підстави для припинення поруки відсутні.

При цьому судами зазначено, що під час перегляду заочного рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року та заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року, відповідно до яких з ОСОБА_3, як майнового поручителя було стягнуто на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором, останньою про припинення поруки не заявлялось.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року з ОСОБА_3 як майнового поручителя було стягнуто на користь банку заборгованість у розмірі 1 757 670 грн 35 коп., а заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2013 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як поручителів було стягнуто в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором на суму 2 466 371 грн 55 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Експотрейд» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

С.О. Карпенко

О.В. Кафідова

В.О. Кузнєцов