Справа № 474/394/16-ц
Провадження № 6/474/9/16
УХВАЛА

Іменем України

03.06.16року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

державного виконавця Діцуленко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_1 погодженого з начальником Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, -

встановив:

02.06.2016р. до Врадіївського районного суду надійшло подання старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу ДВС ГТУЮ в Миколаївській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_2, в якому державний виконавець посилається на те, що на виконанні знаходиться виконавчий лист Врадіївського районного суду № 2-110/2011р. від 06.05.2011р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ Державний ощадний банк України заборгованості за кредитним договором № 52 від 25.02.2009р. в сумі 118 228 грн. 05 коп., в тому числі 61 580 грн. 00 коп. - стандартної заборгованості по кредиту, 16 750 грн. 00 коп. - простроченої заборгованості, 27 930 грн. 35 коп. - заборгованості по відсоткам, 11 022 грн. 18 коп. - пені та 945 грн. 52 коп.- заборгованості по комісії.

Державний виконавець в подані вказує на те, що боржником добровільно рішення суду не виконується, кошти на користь ПАТ Ощадбанк не сплачуються та станом на 27.05.2016р. існує заборгованість в розмірі 118 228 грн. 05 коп., а тому його необхідно обмежити у праві виїзду за межі України.

В судовому засіданні державний виконавець підтримав подання та пояснив, що на даний час ним зроблено ряд запитів щодо встановлення майна боржника та його доходів, однак відповіді на них ще не надійшли. Крім того зазначив, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази на підтвердження отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, як і докази на підтвердження факту ухилення останнього від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням суду.

Заслухавши пояснення державного виконавця, дослідивши матеріали подання та виконавчого провадження судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у Врадіївському районному відділі ДВС ГТУЮ в Миколаївській області знаходиться виконавче провадження № 49537559 (постанова про відкриття від 04.12.2015р.) з примусового виконання виконавчого листа № 2-110/2011р., який виданий 20.05.2011р., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ Державний ощадний банк України заборгованість за кредитним договором № 52 від 25.02.2009 року, станом на 06.05.2011 року - стандартну заборгованість по кредиту в сумі 61 580 грн. 00 коп., прострочену заборгованість в сумі 16 750 грн. 00 коп., простроченим відсоткам в сумі 27 930 грн. 35 коп., пені в сумі 11 022 грн. 18 коп., несплаченим комісійним в сумі 945 грн. 52 коп., а всього в сумі 118 228 грн. 05 коп.

Однак матеріали виконавчого провадження, які дослідженні в судовому засіданні, не містять доказів направлення та отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження № 49537556 від 04.12.2015р.

Суд також зазначає, що матеріали подання та виконавчого провадження не містять жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування ухилення боржника від виконання рішення суду.

Таким чином, судом не встановлено доказів того, що боржник знає про примусове стягнення з нього боргу, про заборгованість боргу за кредитним договором, та які примусові заходи державним виконавцем вживались до боржника з приводу ухилення від сплати боргу, чи оголошувалась особа у розшук та чи встановлено її місце перебування або місцезнаходження майна, на яке можливо звернути стягнення.

Відповідно до ст. 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи . Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

При цьому суд вважає, що поняття ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі дії або бездіяльність боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України Про виконавче провадження, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб тощо.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо вжиття державним виконавцем усіх передбачених законодавством України заходів примусового виконання рішення.

Зі змісту ст. 377-1 ЦПК України вбачається, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Таким чином, за вимогами Закону України Про виконавче провадження та Інструкції з організації примусового виконання рішень (розділ 11), звернення до суду з вказаним поданням є правом, а не обов'язком державного виконавця.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України від 21.01.1994р. із змінами, у відповідності до ст. 6 якого передбачено декілька видів обмеження у виїзді громадян України за кордон, зокрема: громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорту та тимчасового відмовлено у виїзді за кордон у певних випадках, що визначені в цій статті.

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобов'язань.

З аналізу цих правових норм вбачається, що особі, яка має паспорт для виїзду за межі України, та має такий намір, може бути відмовлено у виїзді за кордон у випадку ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.

Отже, враховуючи вимоги закону, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, підлягають доведенню державним виконавцем, оскільки згідно ч. 2 ст. 377 ЦПК України, дане подання розглядається негайно і лише за участі державного виконавця, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб.

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань, тягар доказування по якому покладається виключно на державного виконавця.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності заборгованості по кредитному договору є підставою для відмови у задоволенні вказаного подання.

Керуючись ст.ст. 209-210, 377-1 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_1 погодженого з начальником Врадіївського районного відділу державної виконавчої служби щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ф.Г. Сокол