О К Р Е М А Д У М К А
"22" грудня 2016 р. м. К и ї в
У порядку, встановленому ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року у справі за № 381/1863/16-ц, яка полягає в моїй незгоді з цим судовим рішенням та стосується наступного.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року роз'яснено, що у резолютивній частині рішення суду від 29 червня 2016 року про визнання договору оренди земельної ділянки від 03 жовтня 2008 року, площею 0, 006 га з цільовим призначенням для комерційної діяльності, яка розташована за адресою Київська область, м. Фастів, вул. Соборна, б/н укладеним на новий строк на умовах визначених в цьому договорі, сторонам слід розуміти як визнання цього договору укладеним на п'ятирічний строк.
Не погоджуючись із цією ухвалою, виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області було задоволено частково, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2016 року про роз'яснення рішення від 29 червня 2016 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.
Умотивовуючи свою ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок місцевого суду про необхідність роз'яснення вказаного рішення є передчасним, оскільки позивач в обґрунтування свого позову посилався як на основний договір оренди землі від 03 жовтня 2008 року, який був укладений строком на п'ять років, так і на додатковий договір до вказаного договору оренди, яким було змінено строк дії основного договору до одного року, тому, на думку суддів апеляційного суду, на час розгляду заяви про роз'яснення рішення судом п'ятирічного строку дії основного договору між сторонами уже не існувало, через що ця ухвала підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції .
Однак, із наведеними висновками суду апеляційної інстанції не погоджуюсь та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, приватного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.
Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право:1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу; 3) змінити ухвалу; 4) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд: 1) відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону; 2) змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування; 3) скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.
Постановляючи ухвалу про роз'яснення свого рішення від 29 червня 2016 року , вважаю, що суд першої інстанції діяв у межах вимог, встановлених ст. 221 ЦПК України.
Скасовуючи ухвалу місцевого суду про роз'яснення рішення та передаючи питання на новий розгляд до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень, встановлених нормами процесуального права, оскільки зробив оцінку позовним вимогам, провів ревізію та апеляцію змісту і суті рішення, яке набрало законної та було роз'яснене місцевим судом і не мав права давати оцінку правильності, обґрунтованості та законності судового рішення, яке набрало законної сили та було роз'яснене місцевим судом, а також зазначати це в своїй ухвалі, як «недоліки», які мають бути «враховані» місцевим судом при новому розгляді. Суд апеляційної інстанції зобов'язаний був перевірити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції лише на відповідність її положенням ст. 221 ЦПК України та діяти у межах вимог, встановлених ч.1 ст. 303 та ч.2 ст. 307 ЦПК України.
Визнаючи «передчасним» та «помилковим» висновок місцевого суду про необхідність роз'яснення свого рішення,суд апеляційної інстанції не зазначив, у чому саме полягає ця передчасність та помилковість. При цьому, безпідставно вказав, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та змінив суть і зміст рішення.
Також, передаючи питання на новий розгляд до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не конкретизував, у чому ж саме полягає порушення місцевим судом порядку, встановленого для вирішення питання про роз'яснення рішення, як це вимагає п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України та яким чином його слід усунути.
Не погодившись по суті з оскаржуваною ухвалою та висновками суду першої інстанції, вважаю, що суд апеляційної інстанції мав би постановити свою ухвалу з цього питання, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 312, п.6 ч.1 ст.314 та ст.315 ЦПК України, а не передавати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.
Також, слід зазначити, що зміст абзацу третього резолютивної частини ухвали апеляційного суду, в частині роз'яснення права сторін на оскарження ухвали апеляційного суду, не відповідає положенням ст. 293 ЦПК України.
З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 14, 19, 221, 293, 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, на мою окрему думку,-
Судове рішення колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року у справі за № 381/1863/16-ц не може вважатися законним та обґрунтованим.
Суддя Апеляційного суду
Київської області Я.С. Мельник