АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

23 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

Суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 15.02.2016 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову, згідно якої суддя наклав арешт на :

- квартиру АДРЕСА_1, яка складається з: 1,7-коридор, 2,5,6-житлова, 3-санвузол, 4-кухня, загальною площею 47,2 кв.м (реєстраційний №4205927), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1);

- квартиру АДРЕСА_2, як складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлові, загальною площею 41,2 кв.м (реєстраційний № 15900425), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1);

- на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3, яка складається з:1-коридор пл.8,4 кв.м, 2-жила пл. 19,3 кв.м, 3-жила пл. 13,2 кв.м, 4-кухня пл. 7,4 кв.м, 5-туалет пл. 1,0 кв.м, 6-ванна пл. 2,6 кв.м, 7-вбудована шафа пл. 0,6 кв.м, I-балкон засклений пр.пл.3,6 кв.м, загальною площею 56,1 кв.м (реєстраційний № 12748127), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1);

- на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний № 21256686), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1);

- домоволодіння, що розташоване за адресою: Автономна Республіка Крим, Чорноморський район, с. Медведеве, вул. Нова, буд. 46, що складається з: житловий будинок А; сарай з підвалом Б, огороження, інші споруди, загальною площею 154,6 кв.м, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1).

У задоволенні решти заяви відмовлено / а. с. 16-17 /.

З цією ухвалою не погодився відповідач ОСОБА_2, який через свого представника ОСОБА_4, звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права / а. с. 20-22 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а ухвалу суду - скасувати з наступних підстав.

Суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розглянуто заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову і 15.02.2016 року постановлено ухвалу про забезпечення позову, згідно якої суд наклав арешт на: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3; на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4; домоволодіння, що розташоване за адресою: Автономна Республіка Крим, Чорноморський район, с. Медведеве, вул. Нова, буд. 46 / а. с. 16-17 /.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені ЦПК України, заходи забезпечення позову.

Частина 2 ст.151 ЦПК України передбачає, що повинно бути зазначено у заяві про забезпечення позову.

В силу ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а згідно ч. 5 ст. 153 ЦПК України про вжиття забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена.

Відповідно до ст.ст.151,153 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в п.1 постанови Пленуму від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є мотивована заява будь-кого з осіб, які беруть участь у справі.

Однак, в порушення вище зазначених вимог процесуального закону, вирішуючи питання щодо забезпечення позову та постановляючи 15.02.2016 року ухвалу про забезпечення позову, - суд першої інстанції не зазначив підстави обрання такого виду забезпечення позову, як і не обґрунтував причини застосування заходів по забезпеченню позову, не вказав на ті обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та не вказав порядок виконання.

Згідно розяснень Верховного Суду України, викладених в п.4 постанови Пленуму від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, як розяснив Верховний Суд України у вище вказаному п. 4 постанови Пленуму, - суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Між тим, постановляючи 15.02.2016 року ухвалу про накладення арешту на квартири та будинок суд першої інстанції не зясував хто є власником цих квартир і будинку на теперішній час.

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2013 року (посвідченому в нотаріальному порядку) та витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - ОСОБА_2 продав належну йому квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_5, яка і є власницею цієї квартири /а. с. 23-24/. Також, відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2013 року (посвідченому в нотаріальному порядку) ОСОБА_2 продав ОСОБА_6 Х. належну йому квартиру АДРЕСА_6 / а. с. 25 /.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову та накладаючи арешт на нерухоме майно суд першої інстанції не встановив хто є власником цього майна на сьогоднішній день, тобто не встановив чи є власником цього майна відповідач.

Відповідно ч. 8 ст. 152 ЦПК України не допускається накладення арешту на майно, на яке накладено арешт відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, але постановляючи 15.02.2016 року ухвалу про арешт майна суд першої інстанції не виконав вимоги цієї норми процесуального закону, тобто не перевірив і не прийняв до уваги, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна - постановою старшого слідчого СУ ГУ МВД України в АРК ОСОБА_7 від 23.10.2010 року накладено арешт на домоволодіння, що розташоване за адресою: Автономна Республіка Крим, Чорноморський район, с. Медведеве, вул. Нова, буд. 46 / а. с. 14 /.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Однак, вирішити питання щодо співмірності не можливо, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо вартості спірних квартир (вартості частини квартири) та домоволодіння.

За таких обставин, ухвала суду від 15.02.2016 року про забезпечення позову, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, не може залишатись в силі і підлягає скасуванню.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню, як така що не відповідає вимогам процесуального закону та матеріалам справи, з передачею питання щодо забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 151-153,303,307,312 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року про забезпечення позову скасувати та передати питання щодо забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

СУДДІ: