Справа №490/4622/15-ц 20.09.2016 20.09.2016 20.09.2016
Провадження №22-ц/784/1110/16
Справа № 490/4622/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Черенкова Н.П.
Провадження № 22ц- 784/1110/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

20 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4,

- представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Центральний-1» про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП «Житло», ТОВ «Житло», ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Центральний-1» про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації.

Позивач зазначав, що з 06 квітня 1979 року постійно проживає ІНФОРМАЦІЯ_1.

В лютому 2015 року він дізнався про те, що вказана квартира приватизована його матірю ОСОБА_6 та сестрою ОСОБА_7, які і є власниками зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 10 липня 2000 року.

З того часу йому також стало відомо, що на підставі розпорядження органу приватизації він являється співвласником ? частки квартири, розташованої АДРЕСА_1, а інша ? частка цієї ж квартири приватизована його бабусею ОСОБА_4

Посилаючись на те, що згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_2, як член сім'ї наймача, він не надавав, а документів на приватизацію квартири АДРЕСА_3, співвласником якої він являється не підписував, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог остаточно просив:

встановити факт його постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2;

визнати незаконними та скасувати розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року щодо приватизації ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2;

визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 видане 12 липня 2000 року на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

визнати незаконними та скасувати розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 3830-р від 28 лютого 2000 року щодо приватизації ОСОБА_4 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4;

визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 видане 28 лютого 2000 на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2016 року вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту його постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, визнання незаконними та скасування розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10 липня 2000 року щодо приватизації ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2, визнання недійсним Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 видане 12 липня 2000 року на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розєднані у самостійне провадження.

Рішенням Центрального районного суд м. Миколаєва від 14 березня 2016 року позов ОСОБА_2А задоволено.

Скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 3830-р від 28 лютого 2000 року щодо приватизації ОСОБА_4 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4;

визнано недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 видане 28 лютого 2000 року на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що висновок суду не відповідає обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 квітня 1979 року матері позивача ОСОБА_8 на сім'ю, яка складалась із трьох осіб, було видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5.

Із вказаного часу позивач проживав у зазначеній квартирі, а з 1992 року був зареєстрований у квартирі своєї бабусі ОСОБА_4, яка розташована АДРЕСА_6, про що є відмітка у паспорті ( т.1а.с.10).

Наведене також підтверджується довідкою з місця проживання ТОВ «Центральний 1» від 03 листопада 2015 року (т.1а.с.213) та випискою із будинкової книги (т.1а.с.217).

01 лютого 2000 року до органу приватизації Миколаївської міської ради від ОСОБА_4 та від імені ОСОБА_2 надійшла заява про приватизацію двокімнатної квартири № 34, що розташована по вул.. Комсомольській 5 в м. Миколаєві (а.с.20).

Разом із заявою органу приватизації була подана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири № 34, що розташована по вул. Комсомольській 5 в м. Миколаєві, видана ЖЕК № 13 Центрального райвиконкому м. Миколаєва № 1825 , згідно якої у зазначеній квартирі мешкають і мають право на житло ОСОБА_4 (основний наймач), ОСОБА_2 (онук) (т.1а.с.20А).

04 лютого 2000 року розпорядженням № 3830-р Миколаївської міської ради передано у спільну часткову власність ОСОБА_4 та ОСОБА_9 квартиру № 34, яка розташована по вул. Комсомольській 5 в м. Миколаєві.

Відповідно до вказаного розпорядження Управлінням майна комунальної власності Миколаївської міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_2 видане свідоцтво від 28 лютого 2000 року (т.1а.с. 12).

Порядок приватизації квартир, що відносяться до державного житлового фонду, регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зокрема ст. 8 цього Закону.

Згідно із цією нормою приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (ч. 1 ст. 5 вказаного Закону).

Наказом Державного комітету України по житлово комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року( який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.

Пунктом 5 цього Положення передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Отже, обовязковою умовою для передачі в приватну спільну власність квартири (будинку) є особисте волевиявлення громадянина.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 посилався на те, що на час приватизації спірного жилого приміщення у ньому не проживав і заяву на приватизацію житла не підписував.

За фактом підроблення підпису у заяві на приватизацію квартири ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів і Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань від 26 травня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Під час досудового слідства встановлено та підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 31 серпня 2015 року, що підпис від імені ОСОБА_2 в заяві про спільну часткову власність квартири від 01 лютого 2000 року виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою (т.1 а.с.163).

Оскільки вказана експертиза була проведена в рамках кримінального провадження, судом апеляційної інстанції за клопотанням позивача, яке було мотивоване необхідністю спростування доводів ОСОБА_4, призначена судова почеркознавча експертиза у даній справі.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 553 від 08 серпня 2016 року, складеного експертом Миколаївської філії Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_2 у розділі «підписи наймача та повнолітніх членів сімї», напроти рукописного тексту «ОСОБА_2А.» у заяві на приватизацію квартири АДРЕСА_4 від 01.02.2000 року, виконаний не самим ОСОБА_2, а іншою особою (т.2 а.с.130-134).

Встановивши, що позивач згоди приватизувати квартиру№ 34 по вул. Комсомольській 5 в м. Миколаєві не надавав, до органів приватизації не звертався, а підпис, який стоїть у заяві про приватизацію спірної квартири йому не належить, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсними свідоцтво про право власності на житло від 28 лютого 2000 року, розпорядження органу приватизації № 3830-р від 28 лютого 2000 року.

Посилання представника відповідачів в суді апеляційної інстанції на неоднозначність та суперечливість висновку експерта не заслуговують на увагу.

Проведений експертом порівняльний аналіз почеркових ознак досліджуваного підпису та наданих зразках в сукупності виявлених збіжних і розбіжних ознак, дав змогу експерту дати категоричний висновок про вчинення підпису від імені ОСОБА_2

З огляду на наведені вище обставини, інші доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду, не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем строку позовної давності, є безпідставними.

Оскільки приватизація квартири здійснена в 2000 році, до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР. Згідно зі ст. ст. 71, 76 цього Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Перебіг терміну позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначав, що про спірне рішення органу приватизації дізнався лише у лютому 2015 року, після предявлення його матірю до суду вимог про виселення з квартири АДРЕСА_5. До цього часу хоча й був зареєстрований у квартирі бабусі, але у ній не проживав та не знав, що вона приватизована й на його імя.

Доказів про те, що позивачу було достеменно відомо, що за його участю проведена приватизація спірної квартири, матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів про те, що позивач мав об'єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав раніше ніж у 2015 році.

Тому перебіг строку позовної давності слід відраховувати з лютого 2015 року, тобто з часу, коли позивач дізнався про порушене право.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :