Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що

22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 257/21, за умовами якого остання отримала кредит у сумі

11 023, 77 дол. США зі сплатою 12,95% річних, з кінцевим терміном повернення до 22 січня 2015 року.

22 січня 2008 року між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язувався солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором № 257/21 в повному обсязі.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 21 липня 2015 року становила 22 059 грн 10 коп. та яку ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від

18 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором № 257/21 від 22 січня 2008 року, що в гривневому еквівалентні становить 22 059 грн 10 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 257/21, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 11 023, 77 дол. США зі сплатою 12,95% річних, з кінцевим терміном повернення до 22 січня

2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

22 січня 2008 року між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язувався солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором № 257/21 в повному обсязі.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 графіку погашення заборгованості за кредитним договором № 257/21, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 30 червня 2016 року направив ОСОБА_7 та

ОСОБА_6 вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором .

Однак зобов'язання за кредитним договором відповідачами виконані лише частково. Станом на 21 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором в гривневому еквіваленті становила 22 059 грн 10 коп.

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги щодо незаконного підвищення процентної ставки не були позовними вимогами, заявленими у суді першої інстанції, а тому відповідно до ч. 2 ст. 335 ЦПК України не є предметом розгляду у суді касаційної інстанції.

Доводи ОСОБА_5 щодо припинення договору поруки є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки п. 1.3 договору встановлено, що він діє до повного виконання всіх зобов'язань за кредитнимдоговором.

Враховуючи, що строк дії кредитного договору, відповідно до п. 1.2 договору, встановлений до 22 січня 2015 року, з позовом до суду ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», згідно відмітки поштового штемпелю на конверті, в якому надійшла позовна заява, звернулося 21 липня 2016 року, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя не закінчився.

Згідно з ч. 6 ст. 70 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_5 у касаційній скарзі були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Крім того, як вбачається з матеріалів касаційного провадження

21 листопада 2016 року ОСОБА_5 було подано клопотання про зупинення виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2016 року до розгляду касаційної скарги по суті.

Враховуючи, що з постановленням ухвали про відхилення касаційної скарги, постановлена в порядку ч. 3 ст. 332 ЦПК України, закінчується касаційний розгляд справи, відсутні підстави для зупинення виконання оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від

18 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про зупинення виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 січня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О.Писана